text: bgelectronic.net » Blog Archive » Metropolis Future Heroes – Олимпиадата на Надеждите
  Metropolis Future Heroes – Олимпиадата на Надеждите
  http://www.bgelectronic.net/wp-content/uploads/2014/03/untitled-Copy.mp3
  Спортна зала Христо Ботев в Студентски Град, София. На таблото свети циферблат с червено – отброява резултата: Метрополис пак са събрали няколко хиляди души на парти. Техното се лее, кънти и се усилва като внезапно, но вечно пропукващ се гигантски балон, напълнен с музика вместо с газ. Влизам през страничния вход и още край съдийските стаички ме удря носталгията като страничен ефект от влизане в машинa на времето. Пак съм на 18. Пак съм готов да се рея с приглушения звук до зори, търсейки до къде ще му се развие макарата. Предусещам, предчувствам, предвкусвам новата си среща с Метрополис, докато чета същото по лицата на хората, с които се разминавам и прескачам кабели в коридорите току зад вратичката. Тя е отворена. Зад нея се озовавам от другата страна на хиперпространствен тунел. Пред мен се ширва лоното на залата с партито. Тълпата. Светлината. Киловата. Зукът се удължава с премерен взрив за голяма радост на задоволения ми най – после слух.
  Партито е от поредицата Future Heroes. Метрополис балансират между идеята за ежегодно доверяване на само трима диджеи Свен Вет, Карл Кокс и Джон Дигуийд – за радост на традиционния вкус на българския ценител от една страна– и другата крайност, да се канят за парти повече на брой диджеи, но до някаква степен прохождащи все още. Млади артисти, които издават от скоро за редица лейбъли, собственост на по – големите в играта батковци. В случая Steven, Jassen Petrov и компания бяха разлистили списъците на папа Свен, мистър Байер, чичо Ричи и прочие. И така бяха сформирали същинска Олимпиада на надеждите, които до един идват и пускат като за последно.
  След достойното пподгряване от страна на роднолоко дуо ValexStein пред постепенно мобилизиращата се тайфа застъпи Harvey McKay. Показа качество при смесването на траковете и общ стил, но така и не успя да използва докрай енергията на хората и да я пресътвори в темпо… Така, какато направи това застъпилия след него Sam Paganini. Италианецът се възползва и напасна честотите си на локална вълна и заизбухва с всяко поредно ТеХХХноо-оо-оо-оо парче ОТТТно-во-во-но-во-во и отново, докато не продължихме да си го представяме как котролирано взривява залата, дълго след като вече бе отстъпил поста и сновеше свободно из залата, снимайки се на всеки 60 сантиметра. Така са те новите лица. Жадни да попият дори седалките в залата. Същото желание показаха и Mini Cool Boyz. И особено Михаел, който в пика на някои от най – големите затишия преди избухване дори спираше звука изцяло… докато колегата му Рафаел съвсем се бе отдал на радост с местни фенове малко по – назад… или може би за тази вечер бе получил ролята само да подава идеи за тракове на музикалния си партньор…
  Така или иначе резултата бе неизменно техно. С пикови нагнетявания и неизменни дълги равни "плата" след това съвременното техно притежава монотонната повтаряемост, характерна за стила, но и по – бавно темпо като фон в сравнение със сериозната скорост на олд скуул хардажите. И така след всяка смяна или избухване на баса, лесно се стига до дълго зацикляне… Но пък повторението е майка на знанието, както се казва. Момчетата се раздаваха докрай, следяха реакциите и пререшаваха задачките в движение с неуморимост. Даже Стивън се наложи за пореден път да махва спокойно с ръка на навлизането от страна на чуждите гости във времето, когато трябваше да започва редовния си закриващ сет.
  При "Героите от Бъдещето" няма пестене или експериментиране след прекалено много партита, нито почерпка още преди представянето си, както могат да си го позволят доказаните имена с хиляди гигове зад гърба си. Тук имаме борба. Същинска спортна надпревара. Всеки се опитва да подобри всички свои представяния и да бъде запомнен. Всеки се намира в състезание с другите, включително онези които не присъстват, и надскача сам своите възможности. Именно затова избора на естетите от Метрополис за партито падна върху типично спортната зала Христо Ботев, където ежедневието е с агитки и отброяване на точки по микрофона.
  Стъклата са потни като съблекалня в два следобед лятото. Нищо, че е два през нощта зиме – без значение коя зима. Годината тук е от значение до колко някой се опитва да открие десетте разлики между две картинки в списание Паралели. Хората. Да, хората. Те са същите. Малко понатежали. Облечени с дрехи с малко – по притъпени цветове, с по – нормални прически. Но пак с вещи движения. Пак забелязват по – празните места за танцуване и обръщат внимание и на това как е подредено осветлението над сцената примерно. Пак разпускат на хладно пред гардероба на главния вход. И остават на парти до края…