text: Когато изтървете нещо, при нас се чува: “мерд”, “шит”, “да му…” и така нататък. Японците казват под сурдинка “жалко” (zanen) или дискретно възклицават ала-ала! Напролет и наесен възниква голямата грижа как непрекъснато да се почистват падащите цветове или листа…
  Движението в страната е от ляво. Това включва тротоари, пътеки в летища, връзки в метрото, ескалатори…
  Чантата си, все едно какъв калибър, не слагате никога на земята. Щом няма свободно място, просто не я оставяте. Кошниците в супермаркетите също не докосват земята. Плащате продуктите, касиерката ги прехвърля от една кощница в друга, след което спокойно, на специална за това маса, ги подреждате в чантата си. За някои възрастни хора е по-удобно да пазаруват с велосипед.
  Човек не се храни, нито пуши на улицата. Още по-малко в метро или в автобуси. Топката сладолед се консумира до бутката за сладолед. Мотивът за всичко е най-вече респект към обществото.
  В Япония децата се наказват с изгонване от вкъщи. Щом станат послушни могат да се върнат обратно. Бебетата не ползват биберон и рядко ги чувате да плачат или да крещат. Никой не бие дете. В момент на силен яд евентуално го шляпва леко по опъкото на ръката. Нос не се чисти на публично място. С риск за задушаване при настинка деца и възрастни, всички подсмърчат. Не можах да разбера кога и къде облекчават дихателните си пътища. Аргументът, че звукът от подсмърчането е по-неприятен от самото изчистване на носа, очевидно не е достатъчен.
  Във японските влакове седалките, както в самолетите са обърнати в посока на движението. На терминала купето се почиства и седалките ги завъртат в обратната посока. Първият бърз влак са го нарекли Кодама – Ехо, следващия модел, по-бърз се казва Хикари – Светлина. Сега влаковете са още по-бързи – наричат се Нозоми – Надежда. Следващото наименование се очаква да бъде “Светкавица” – влакът вероятно ще пристига едновременно със заминаването…?
  В страната не се чува да звъни телефон или някой да говори високо. Въпрос на дискретност и респект към околните.
  В Европа заключваме вратите си в посока на часовниковата стрелка. В Япония това става в обратната посока.
  Електрическите кабели в София често са извън сградите и в невероятно безредие. В Япония те са навсякъде отвън и в съвършен ред. Не видях работник без ръкавици, повечето сякаш работят в операционен блок…
  В кината, когато отивате до тоалетна, може да оставите портмонето си на стола, за да ви запази мястото.
  Според Сартр разликата между работниците и буржоазията е, че едните мият ръцете си преди да отиват в тоалетна, а другите след това. Японците мият ръце и преди, и след това.
  Накрая от това, което се сещам е, че пералните машини в Япония перат със студена вода. Не разбрах защо.
  Той не показва, когато е гладен, когато се чувства самотен или пък, че животът е труден. По лицето му не се четат мисли.
  Такава е Япония и днес с горд самурайски дух и рафинираност на гейша. Една друга планета, човешка възможност, различна сред многото други по Земята. Не бих приел това като разрешение на човешките проблеми, но е интересна поука за неща, които липсват другаде. Това е страна, в която се сблъсквате с нещо твърдо, след което сте очаровани и отново пропадате в строги граници и задух…
  Японецът е горд, с ясно изразен стил и корени. Това му помага да слива смъртта, живота и обществото в едно, като изключва усложнени въпроси и съмнения. Гордостта е защитата на изградена убеденост. Тя е национална, от векове непоколебима в израза си. Това притеснява свободолюбивия дух на съвременните рушители на култури, но буди възторг с изградените позитивни качества на народ, който си дава живота за своята Империя на Изгряващо Слънце.
  Контрастите са във всичко и навсякъде. Противоположности, които не се карат. Култура, захранвана от ясно определени корени и традиции, облечени в свръхсъвременна цивилизация. Заливащите нови технологии не пресушават миналото, както често става другаде, а вървят паралелно с неостаряващата традиционност. Животът е превърнат в силно изразени контрасти. Дори крайните, често ексцентрични млади, запазват на лицата си японско изражение.
  В Япония има респект към всичко и всички. Омразата, съвсем човешка проява, както и обичта, не се изразяват видимо – не се казва “обичам те”, а “има обич”. Съвременното “всеки за себе си”, така ясно изразено на запад, не изключва характерното за Япония “всеки за всички!”.