text: След заравянето на покойниците, шесторката, явно разстроена или уморена от копането, е измъдрила "нещо", плод на дългогодишни изследвания из рафтовете на библиотеките: "Почвата е материална, а почването е абстрактно". Всеки, който си е мръднал задника, ще ме простите, за да сложи началото на каквото и да било, би ви посъветвал да избягвате хората, които почват нещо "абстрактно", защото това значи просто "наужким".
  Напълно заслужилият вече Барабалски венец Калин Терзийски, автор на одата за Жельо Желев и диванчето, е споделил на Фейсбук страницата си (04.09), че от някакво телевизионно предаване са му предложили пари, за да участва и че тези пари били равнозначни на три години писане. Терзийски е изразил притеснение, че ако участва в шоуто, няма да може да пише, защото на снимачната площадка (Николчина?) нямало химикалки. Фейсбук статусът му всъщност е един вид апел за събиране на средства. Не, не за химикалки, а за да не му се наложи да се откъсне от любимото си занимание, което, въпреки че му е любимо, е "смазващо от умора" и което той нарича "писане", каквото и да означава това. Не става ясно обаче на каква надница пише Терзийски, дали тези три години включват годишни неплатени отпуски, дали сумата се изчислява преди или след данъци и осигуровки, както и колко химикалки общо биха били нужни. Въобще Терзийски е пропуснал важна информация и е оставил българите (както той нарича своите "читатели") в неведение, тъй че те дори и да искаха (не ни се вярва) да организират благотворителна кампания, за да засвидетелстват вярата си в благоразположението на музите и папата към него, не биха могли. Затова ние препоръчваме на г-н Терзийски да прави каквото ще, но да престане да пише, което би решило проблема с липсата на читатели и химикалки, и въобще би предизвикало всеобщо доволство сред другите българи.
  Въпреки думата "проект", която кара чиновникът във всеки поет да трепне обнадеждено, и въпреки тромавия изказ, страниците от тази "онлайн книга" изглеждаха обещаващо. Уви, предимно отдалече.
  Идеята ни се струва добра и графичното оформление е на ниво. Много от илюстрациите са интересни, но редакцията на това онлайн издание страда от същия недостатък, от който страдат и "Но поезия", и "Литературен клуб," и "Кръстопът", и "Литературен вестник", и въобще почти всички литературни издания в момента: публикува се всичко, дори и глупости, които са толкова абсурдни, че не се нуждаят от никакъв коментар, за да бъдат сами на себе си пародия. Ето например как се представя една от "рисуващите" (в момента на заглавната страница на сайта на Manu Propria):
  За съжаление редакторът не е сметнал за необходимо да попита "къде?" Дора Василева хвърля мидичките и "защо, за Бога?"
  Чакайте, чакайте, мило момиче – внезапно изпитахме желание да се обърнем към авторката, предполагайки, че това е невинно момиче, което не е излизало много от вкъщи и е чело прекалено много лоша поезия или обича естрадни песни от 80-те) – може ли, малка забележка относно този първи стих за съня, който бил "река с много брегове": вижте, или не е река или има само два бряга. Поетическа волност, да, разбира се, но все пак, читателят иска да си представя това, което описвате, и рискувате той да се запрепъва из многото брегове и да се изгуби в собствените си мисли.
  И така и се случи, драги читатели. Защото може би е възможно все пак, но дали и как и в кой свят? Както и да е, представете си изненадата ни, когато открихме, че авторката е "автор на осем книги с поезия" и "нейни стихове са превеждани на руски, френски и сръбски…"
  Ако авторите на този "проект" искат той да просъществува и да окаже благотворно влияние на българската култура, може би трябва да се завъртят три пъти и да плюят три пъти, след което да ударят един танц и да престанат да публикуват глупости. Или пък да продължат все така и да останат част от безсмислието, което ни залива отвсякъде.
  София Поетики тази година е спечелил Стефан Икога със стихотворението "Лесни за мразене". Честно казано не ни се занимава с това посредствено стихотворение, чийто проблем въобще не е в приликите с монолога от филма "25-тия час", както кандидат-поетът скромно предполага. Стихотворението можеше още повече да е издържано в духа на монолога и да бъде хубаво, ако Стефан И. беше разбрал за какъв дух иде реч. Въпросният филмов монолог улавя едно специфично състояние на себеомерзение, което се превръща в омраза и гняв към целия свят. Всяко отпъждане на група хора (на социални типове хора) в този монолог изхожда от морална позиция – срещу мързела, срещу алчността, срещу самомнението и т.н. А "Лесни за мразене" изхожда от една-единствена позиция и тя е "обичам хората", въпреки че явно не знам нищо за тях, освен всеизвестните стереотипи и не мога да ги опиша по друг начин, освен чрез клишета. С други думи, казвам, че "обичам хората", защото така са ми казали, че е правилно, а аз съм добро момче. И рапър. Силвия Чолева ме харесва.
  Като стана дума за Силвия Чолева… тя е написала нещо като апология на Стефан Икога ("Опомнете се, бе! Възмутете се, бе!"), издържана в махленския тон, който явно е на мода (виж предишната Ламцадрица) в литературните ни среди, защото грубият изказ и леката или не чак толкова лека несвързаност са признаци, че пишещият е истински бунтар.
  В тази апология Чолева е възмутена, че "напред са буквално изтикани автори, тунинговани я от издател, я от жури, я от най-древното средство за въздействие." Това, действително, е съвсем точно описание на драмата на съвременната ни литература, която обаче включва, и то като главно действащо лице, самата Чолева. Не вярваме самолюбието на Чолева да има такива магически способности да преобразява реалността, че тя да вижда в своето "О ужасе" (или както там беше заглавието) поезия, достойна за някаква друга награда, освен за най-голяма глупост, обявена за сериозно литературно произведение от жури от тиквеници.
  А с тазгодишното си издание Славейковата награда окончателно затвърди статута си на истински иноватор в областта на тъпотията, за което президентът на републиката, под чийто патронаж се провежда конкурсът, би следвало да им даде орден "Изкуфяла глава" за заслуги в развитието и укрепването на хвърчането на птичките. Стихотворението, което е спечелило "голямата награда", е такъв буламач от псевдопоетични баналности, каквито се пишат в несметни количества, че журито – няма никакво съмнение – го е избрало чрез лотария! Този метод на избиране на печелившо стихотворение всъщност ни се струва изключително удачен. Той би премахнал всички междуличностни проблеми, както и проблемите между разните групировки, съюзи, сдружения и пр., а също така би премахнал необходимостта да се търсят "критерии" за добра литература и въобще да се мисли, което напълно отговаря на заявените чрез тези резултати цели на конкурса.