text: Хайле Селасие - изгнанието на Императора - e-vestnik.bg
  Хайле Селасие – изгнанието на Императора
  Б. р. – в "Етиопия. Краят на последния бог" (ИК "Сиела") Степан Поляков представя историята на един абсолютен монарх, управлявал почти 50 г. Гениалният самодържец Селасие – Цар на царете и Всепобеден Юдейски лъв трябва да преведе древната си империя през водовъртежите на най-кървавия век. След нахлуването на Мусолини в единствената неколонизирана африканска държава фаталните събития за целия свят следват със светкавична скорост. Стратегическото значение на Етиопия между Средиземно и Червено море отдавна са я превърнали в сцена на мощни дипломатически, разузнавателни и военни действия от страна на Великите сили. Предлагаме откъс от книгата.
  На следващия ден Греъм Лескроарт пътуваше към Джибути. Той успя да докладва на правителството си, че "Негово Величество се е решил на Стъпката". Беше 25 април. Греъм с мъка си проби път между слизащите, носачите и търговците, които се спускаха върху всеки бял. Слънцето жестоко напичаше, а по солените води на залива Таджура нямаше и вълничка. Агентът попи потта по челото си с голяма носна кърпа.
  Предстоеше му да организира отплаването на Императора и цялата благородна свита от стотина души след няколко дни. Седна в най-близкото кафене да изпие едно силно етиопско кафе, каквото приготвяха и в Джибути. След трийсет и шестте часа път с влака имаше нужда да се освежи и да реши откъде да захване тази истински мащабна задача. На 2 май щеше да пристигне императорската композиция.
  Лескроарт трябваше да се увери, че и британският крайцер "Инициативни" ще акостира същия ден в местното пристанище. С него императорското семейство, най-приближените им роднини, министрите и прислугата щяха да отплават през Суецкия канал към намиращата се под британски мандат Палестина. Англичанинът се чувстваше напрегнат. Монархът твърде много се беше забавил с решението си. Вражеската пехота се придвижваше с марш-на-скок.
  Успешното му измъкване от обречената столица изглеждаше въпрос на часове. Ако се объркаше нещо с влака му например, нямаше да пробие фашисткия обръч. Той усещаше раздразнение към бавната царска реакция, но си даваше сметка и за затруднението, в което е изпаднал владетелят. Здравият разум ясно показваше, че оттук нататък единственият шанс Етиопия отново да възвърне независимостта си е призната от европейските сили легитимна власт, макар и в изгнание.
  Избитите благородници биха породили огромно възмущение, но само няколко седмици по-късно новината щеше да потъне под пясъците на толкова динамичните световни събития в момента. В същото време някои от консервативно настроените вождове страстно настояваха Императорът им да остане с народа си. Говореше се, че някой от по-дребните благородници и командир на голяма военна част твърдял как собственоръчно ще убие Селасие, само и само в най-тежките времена на окупация народът да знае, че предводителят му е останал на родна земя.
  Оттам нататък нямаше съмнение и как ще постъпят окупаторите. Мигновено щяха да заличат всяка капка кръв наследственост и всеки знак хералдичност. Нямаше да пощадят дори царските деца, най-малко пък тях. Всеки разумен завоевател би постъпил така, за да пререже връзката със старата държавност, помисли си с отвращение Греъм за правилата на войната. Той отпи от малката чашка силно кафе и започна да тъпче лулата си, като наблюдаваше тълпите, блъскащи се почти до масата му мъже, които крещяха, продаваха, пробиваха си път и създаваха всевъзможна бъркотия за несвикналото око.
  Имаше всякакви. Левантински бижутери в кафяви дрехи, чернокожи нубийски продавачи на вода, увити в бели памучни роби, козари от Френски Сомалиленд с немирните си стада, френски войници в отпуск, плътно забулени жени с маслинени очи, които пазаруваха хранителни продукти с маниерите на опитни познавачи, и дори индуски укротители на кобри.
  Цялата пъстроцветна сбирщина не правеше никакво впечатление на Лескроарт. Врявата от ожесточения пазарлък за няколко бъра повече отдавна не го караше да се чувства като попаднал в "Хиляда и една нощ". Носеха му само досада. В този момент щеше да изтърве лулата си от удивление, но моментално се смъкна надолу по стола си.
  Нямаше как да не забележи сред тълпата стройната европейка с кафяво червена коса в бели панталони и бяла риза. Всъщност първата му реакция беше да извика и да се спусне след жената, но се овладя. Не виждаше логика Аделхайд да е в Джибути по това време. Беше му писала, че е в Швейцария. С автентично клеймо на плика.
  Греъм хвърли банкнота, която можеше да купи половината мизерно кафене на собственика, ухили му се съучастнически и се смеси с тълпата. Знаеше, че ливанецът дори на оня свят ще отрича да го е виждал. Стига някой да не му дадеше повече пари. Засега нямаше такава опасност. Лескроарт също носеше бял костюм и лесно се сля с потока хора. Набързо уви край главата си червена куфия и европейците в Джибути станаха с един по-малко. Чувстваше се ужасно, но и въодушевен.
  Хайди си пробиваше път сред тълпата без никакво колебание, знаеше къде отива, на врата є не висеше табела "Спасете децата на Етиопия, набирам средства!" и съвсем не изглеждаше разтревожена, че е край задушливия пек на Аденския залив, а не във все още заснежената си родина. Тя го лъжеше. От друга страна, какво ли можеше да запрати една швейцарка сама на брега на Червено море? Нещо, заради което би могла да лъже любовника си. А любовникът й беше англичанин. Тогава лъжата се превръщаше в конспирация.
  Греъм Лескроарт се прикри зад една дюна, когато тя уверено се спусна надолу към плажа при рибарските лодки. Изведнъж отнякъде се появиха двама жилави тъмнокожи мъже. Тя заговори с тях, показа им с жест мястото на слънцето на смрачаване, обясни, отново с ръце, някакво голямо количество, а двамата местни кимаха усърдно, и накрая им плати. После си тръгна и изчезна по тясната уличка, водеща към плажа.
  Двамата въоръжени с кремъклийки араби се пльоснаха на-право на пясъка и започнаха да делят огромните банкноти. Лескроарт се огледа. Наоколо не се виждаше жива душа. По тези места обедният пек е по-безопасното време за заговори на открито, отколкото прохладните нощи, и Хайди явно знаеше тези особености. Агентът се изпързаля по дюната към плажа.
  Двамата се вторачиха в него, когато краката му докоснаха пясъка, но в това време той вече стреляше с тежкия си боен "Уебли" в главите им. После хукна по улицата след Хайди. Вече знаеше какво ще последва. Не пипна парите, защото първият, който се натъкнеше на тях, щеше да се погрижи и за труповете. Комфортното в Арабския свят беше, че когато има трупове, а върху тях пари – и парите, и труповете изчезваха безследно.
  Той изчака малко и хлътна след нея в тесен сенчест пасаж. Видя вратата, зад която изчезна. Изчака няколко минути, докато същата врата не се отвори отново. Оттам излезе покрита от главата до петите арабка, но Лескроарт не можеше да сбърка походката на Аделхайд дори под широката роба. Тръгна предпазливо след нея. Любовницата му го отведе до едно ламаринено хале на прага на пустинята. Тя го подмина и се качи върху най-близката дюна.
  Швейцарската арабка Аделхайд Фиджини застана така, че приближаващият от Югоизток керван да я види в маранята. Тогава Лескроарт се промъкна в халето. Вече почти всичко му стана ясно. Вътре бяха складирани седем руски подводни мини "Образец 1908". Близо трийсет години след създаването си те продължаваха да са едни от най-ефикасните в целия свят.
  В главата на Греъм Лескроарт моментално минаха две предположения. Италианската швейцарка Аделхайд Фиджини наистина се занимава с благотворителност, но не към етиопските деца, а към рибарите от Джибути, готови да преградят с мини залива, в който ще акостира британския кораб, за да прибере и запази символа на етиопската държавност. Обратно на пропагандата, Съветският съюз очевидно имаше нещо общо с фашизма.