text: Проблемът обаче е как една нематериална форма, каквато несъмнено е душата, е форма на физическото тяло, каквото безспорно е човешкото тяло. Тома отговаря подобни въпроси поставяйки формата като основание на тялото. Последното има нелеката задача, от една страна, да е материя на една във висша степен нематериална форма, от друга – да бъде тяло на една душа, заемаща най-низшето стъпало сред умозрителните субстанции. Това й положение я лишава от иманентно понятие за истина. Тя притежава (доколкото е форма на тялото) отделни истини, затова тялото бива впрегнато чрез сетивата да събере отломките на разломената в нещата истина. Тялото е оформено да бъде орган на душата, задвижван от сетивното действие. А основата на всички сетива е осезанието, защото бива междинен орган, който е във възможност по отношение на противоположностите.
  На тялото също му е необходима разумната душа, за да въведе в единството своите членове. Освен това то се възползва от сетивната способност на душата, като я процежда през съответния (си) орган. Затова човешкото тяло се състои уравновесено от четирите елемента (огън, вода, въздух, земя), защото така то е отдалечено от противоположностите, ставайки подобно на небесното тяло. То по необходимост пак е смъртно доколкото е материално, но това е в унисон с неговата природа, която може да се избави от тлението единствено чрез дара на благодатта, дадена от Бог[28].
  Тялото има същностно душата в нейната цялост, но телесните части притежават множествеността на способностите й. Затова частите на тялото са присъщи не на вида, а на различните разположения. За Тома, освен разума, това, което отличава човека от животните, са ръцете, творящи всевъзможни дела. Последните две той характеризира като „инструменти над инструментите”. Ръцете могат да придават форма на нещата, така както душата (е) на тялото. В своята действеност те са своеобразен белег на разумната душа, „ замислящи” нови реалии.
  Въпросът за създаването на тялото е особено важен във философията на Тома, понеже той (у)смирява онази визия за човека, която го отдалечава от собственото му понятие, като сплав от тяло и душа, схващане, обезтелесяващо мисълта.
  Всъщност това е питане преди всичко за когатостта на създаване на тялото, за неговото редополагане в понятието човек и в битието. Само по този начин може да се притегли ценността и смисъла на човешкото тяло.
  Съревнованието за първенството по време в реда на нещата между тялото и душата в учението на Аквински няма такова първенство. Твърденията, че човешката душа е създадена преди тялото, както пишат Августин и Ориген например, защото последната си прилича с ангелите, а последното – с телата на животните, и затова то е направено през шестия ден, или душата е първа, защото остава и след края, а края се докосва с началото, Тома отговаря с аргумента, че първите неща са установени в съвършеното положение на самата им природа, дадена им от Бог. Само че, тъй като душата е част от човешката природа, тя не е идеална, без да е съединена с тялото. А Бог твори само съвършенства според съответствието на всяка природа. Освен това тя е форма на тялото и като такава е сътворена именно в него.