text: В джаза : Програмата : Интервюта : София
  14 авг 17:05 Facebook
  3 февруари 2011 текст Анелия Александрова, снимки Ангел Коцев Студио
  Познаваме те като пианист, нали не сме се объркали нещо?
  Все още съм си пианист, придължавам, не съм се отказал. Сега като какъв ме познавате?
  Като писател, с вече дебютна книга.
  Това е дебютната ми книга, да. Сборник с разкази. Бях изпратил материалите до различни издателства, но те са направиха на големи баровци и казаха, че издавали само мастити български автори – Стефан Цанев, Вежди Рашидов. Black Flamingo пък сами ме намериха и ми подадоха ръка, много съм им благодарен. Надявам се, че моята няма да остави хората да скучаят. Може да ги подкара към хейтърство и към всичко друго, но да ги остави да скучаят няма. Иначе пиша от доста време – десет години, а може би и повече. Някои работи вече са излизали в разни вестници и списания. Имаше и един конкурс за sms поезия, който спечелих. Тома Марков тогава се явяваше нещо като жури.
  Е, значи си спечелил с връзки.
  Предимно с връзки, както става всичко в България.
  Тома Марков има ли някакво участие и в Aз и майор Блюхер?
  Помогна много, като обсъждане, дискусии, направления накъде да се върви. Много ценя това, имаме си обща приказка за нещата.
  Той често те споменава в книгите си, връщаш ли му жеста?
  И аз го споменавам, да, да. Той е много ценен човек за мен. В неговата Крокодилът Гений аз и моята група Зона Ц сме нещо като главни герои, аз също имам разказ за Тома в моята книга. Ама моите разкази са малко по-такива... чалнати.
  Чалнати?
  Да, да. Бичнати.
  Зловещи?
  Някои хора така ги възприемат. Но така стоят нещата, зловещи са.
  В резюмето на Aз и майор Блюхер пише, че като автор напомняш за бийт поколението. Така ли е?
  Кое е бийт поколението? Хипарското, седемдесетарското ли? Може би да, но аз съм джаз музикант и нещата са по-различни – ние сме много културни, интелигентни и образовани. Не сме като някои, които хващат китарки и с три акорда си мислят, че правят нещо.
  Техническите умения не гарантират гениалност. Много автори дори правят правописни грешки.
  Е, правописни грешки не е добре да се правят, не е препоръчително. Понякога пиша грешно, но то е умишлено. Примерно, пиша "мноо яко" – искам да се харесам и на по-млада аудитория. Това е джазменска книга – написана е по начина, по който се прави и свири джаз. Всичко е импровизация, джем сешън.
  И все пак с кого от авторите от бийт поколението сте най-близки?
  Мога да кажа кои автори са мои духовни учители. Кърт Вонегът е такъв, много го харесвам. И Керуак, но той е много далеч от нашите географски ширини. Обичам много Ярослав Хашек. Харесвам и доста български автори, нямам определена граница на предпочитания.
  Посветил ли си книгата на някого?
  Не, но в някои разкази изказвам благодарност към хора като именно Вонегът, има и разкази, посветени на джаз музиканти. В книгата има около 60 разказа, но са кратки и вървят по неочаквани траектории. Много българи няма да я разберат, защото сме много тъпи и задръстени, много сме малки. Акълът ни се движи в пространство метър на метър. Какво четат българите? Джейн Остин, Паоло Куелю. Ей такива буламачи.
  Е, те навсякъде са бестселъри.
  Ама тука е само това. Има и хора с по-мащабно мислене, но се броят на пръстите, иначе сме много балкански. Но на мен ми е достатъчно да свиря и пред 10 души, които са в час и разбират това, което правя, или пък да имам 20 читатели, които ще усетят за какво става въпрос. А пък другите започват с едни въпроси: "Ама тука сега какво си искал да кажеш?". Нямам намерение да обяснявам моята книга, на никого. Ако ви харесва, четете. Ако не ви харесва, не четете. Купете си Паоло Куелю. Най-гадното е, че някои започват да дават съвети. Пълно е с хора със съвети и аз моментално, на мига ги трия от facebook. Обичам да ме хейтват, но по умен начин, ама някакви домакински, тъпи хейтвания – не мога да понасям и ги съветвам да ходят да си пържат лука.
  Като каза facebook, колко приятели имаш там?
  Към 2000. Много хора ги познавам отпреди това и на живо, с някои хора се запознах благодарение на facebook. Има и такива, които никога не съм виждал, но са ми станали интересни по един или друг начин. Мисля, че в тази мрежа нещата се селектират от само себе си. Имам и почитатели, и няколко хейтъри, които са ми много забавни. Някой онзи ден беше коментирал, че явно не съм сам, демек съм хахав. Но всичко трябва да има в този живот.
  Какво слушаш, докато пишеш?
  Джаз, етно, всякаква музика, нямам ограничения. Не слушам чалга, естествено. Не слушам и хеви метъл много, шумно ми е. Всяка музика вече ми е много шумна. От 40 години се занимавам с музика, на 6 започнах да свиря и вече звуците ми идват в повече.
  Е стига де, какво да каже Кийт Ричардс.
  А, и на него му е омръзнало да свири. Ама нали трябва да си изкарва хляба.
  Къде можем да те чуем да свириш?
  На много места. Всяка сряда свиря в Хамбара с Ицко Финци, пиано и цигулка, всеки вторник – в Swingin Hall със Зона Ц – Стоян Янкулов, Веселин Веселинов – Еко и аз. Ние сме една много стара, динозавърска джаз формация, вече може би 17 години свирим.