text: Игрите на децата от тогавашната тристахилядна София бяха доста по-различни от игрите на моите сегашни съграждани от младата възраст на милионната вече столица. Преди шестдесет години ние нямахме нито техните електронни игри, нито грамофонните им плочи с драматизирани детски приказки или техните транзистори. А да не говорим за велосипедите тип „Балкан", за летните ролкови кънки и изобщо за каквото и да било от „обикновените" играчки, които непрестанно им купуват. [1]
  Разбира се, по мое време в София също имаше магазини за играчки, но те бяха всичко на всичко три в целия град. Неоспорим първенец сред тяхната тройка бе магазинът на братята Гершон – най-луничавите хора с огненочервени коси, каквито съм срещал в своя живот. Той се намираше до бомбардировките на ул. „Леге" и ул. „Клементина". Този тесен, продълговат и не особено добре осветен „дюкян" от моето детство приличаше на вълшебна пещера. В него беше пълно с чудеса. Влакови композиции с локомотивче и няколко вагончета, движещи се посредством пружини по елипси от тънки като канап телени релсички с тенекиени траверси. Детски кинопрожекционни апаратчета. Безброй кукли с руси, черни и червени коси. Кукли със затварящи се очи, някои от които дори казваха „мама". Миниатюрни велосипедчета с три колела. Тротинети. Шарени обръчи. Въженца за скачане с красиви дървени дръжки, боядисани в зелено, червено или синьо. Кукленски сервизи и безброй още „красоти", които братята Гершон внасяха предимно от предхитлерова Германия.
  Естествено, всички тези играчки бяха скъпи! И на практика представляваха недостъпен лукс за повечето софийски деца. Напъните на тримата братя да спазват златното търговско правило: „Голямо джиро – малка печалба", за да конкурират по този начин магазина на „Вебер" от площад „Александър" и магазина на Никола Тодоров от пл. „Бански", не помагаха особено. Скъпото си беше скъпо. И техните усилия не променяха „статуквото" в тази насока. Стотици деца минаваха покрай витрината на магазина им, подсмърчаха и отминаваха, проклинайки празните джобове на своите родители, които иначе сигурно искаха да им купят целия магазин, ако можеха...