text: … Боите се да не извършите грях като оскърбите посещаващите Ви с отказа си да ги приемате. А как св. Арсений Велики не се боял че оскърбява идващите при него, като отказвал да ги приема и проявявал невнимание към въпросите им? Виждаме и мнозина праведници, които живеели в безмълвие, да не се интересуват дали някой ще се оскърби от техния отказ (да разговарят с него). С това не искам да Ви обвързвам, и да Ви забранявам да приемате хората, само предлагам своето разсъждение, като оставям Вашата свободна воля да избира полезното.
  Аз не зная с точност и подробно какъв е Вашият безмълвен живот, и тъй като сам не водя такъв, не мога от себе си да кажа нищо за Ваше наставление. Съветвам Ви да прочетете за безмълието у светите отци – препп. Иоан Лествичник, Исаак Сирин (особено неговото 55-то слово) и др.
  Споменавате за нападенията от бесовете с униние и тъга. По разбирането на светите отци това е духовен кръст, който мнозина от тях са изпитали. Той се дава по Божие допущение, според мярката на нашето устроение, и по различен начин – някога е за изпитание на нашата любов към Бога, а друг път – като наказание за нашето високоумие и гордост… В 78-мо слово св. Исаак Сирин пише: „Във време на такива изкушения трябва да установим две напълно противоположни неща в себе си – радост и страх. Радост, защото сме на пътя по който са вървяли светиите, и най-вече на Този, Който всичко животвори. Страх трябва да имаме, да не би изкушението да ни е изпратено поради гордост.” В 79-то слово същият отец пише: „Всички обстоятелства и скърби, при които липсва търпение, се превръщат в двойна мъка. Човешкото търпение отмества постигащото го зло. Малодушието е майка на мъчението. Търпението е майка на утешението и е една особена сила, която изхожда от областта на сърцето. Когато Бог поиска най-силно да засегне (да жегне) душата на човека, допуска тя да попадне в ръцете на малодушието. Това ражда в човека силата на голямо униние, в което се изпитва (усещане на) задушаване на душата, което е преживяване от предусещане (предвкусване) на геената. От нея настъпва дух на изстъпление, от което произтича тъмата на изкушенията – смущение, ярост, хула, порицаване на доброто, помисли на развращение, прехождане от страна в страна и други подобни. Ако попиташ – коя е вината за това, ще ти отговоря – твоето нерадение, защото не си се погрижил да потърсиш лечение на това (състояние). Лечението на това за всички е едно и също, което като утешение всеки намира в душата си – това е смиреномъдрието на сърцето. Извън него нищо не може да разруши оградата и защитата на тази злоба. Който се сдобие с него, ще успее да надделее над тях. Да не се разгневиш срещу мен като ти казвам истината, че досега не си пожелал това (смиреномъдрието) от цялата си душа (затова и не го познаваш като единственото лекарство против душевната мъка и безсилие). Ако поискаш – иди в страната на смиреномъдрието, и ще видиш как ще бъде разсипана твоята злоба. Според мярката на твоето смиреномъдрие ще ти се даде и търпение в твоите злополучия (злото което те сполетява). А според твоето търпение ще израства любовта ти към Бога. Според тази любов ще се увеличава и радостта ти в Светия Дух. Когато нашият щедър Отец благоволи да освободи от изкушенията Своите истински синове, Той не ги освобождава от тях напълно (защото изкушенията остават неотнимаеми до края на живота им), но им дава търпение в изкушенията. Всички тези блага те приемат чрез ръката на своето търпение за усъвършенстване на душите си.”
  Като се съобразявате с поученията на светите отци, внимателно разгледайте своето вътрешно устроение и лекувайте раните си чрез смиреномъдрие на сърцето, както пише св. Исаак. За това велико съкровище в друго свое слово (46-то) той пише: „Смирението и без дела прощава много съгрешения. Докато делата без него са безполезни, а и могат да сътворят много зло… Каквото е солта за всяка храна, това е смирението за всяка добродетел, като и силата на много съгрешения може да премахне. За това е потребно да скърбим постоянно в ума си, със смирение и печал в разсъжденията. Ако придобием това, то ни прави синове Божии, като дори и без добри дела ни издига до Бога. Без него всичките ни дела, добродетели и постъпки остават напразни.”
  Споменавате за любовта си към Бога, че сърцето Ви пламенно гори с любов към Бога. В това не се съмнявам, но Божията любов се състои не само в това – на моменти да имаме чувство на умиление и сълзи, което по-скоро може да се отнесе към Божиите дарования или награда от Него. За любовта е казано: „Който има заповедите Ми и ги пази, той е, който Ме люби.” /Ин. 14:21/ Ако считате споменатите от Вас чувства за любов към Бога, може да изпаднете в измамно самомнение, заради което понякога Ви се изпращат изкушения като споменатите от Вас – тъга, мъка, мрак и др. подобни. Прочете 55-то слово на св. Исаак Сирин и ще разберете много по-добре в какво се състои любовта Божия! Пишете, че постоянно сте болен. Това разбира се не е без Божий промисъл, Който Ви изпраща болестта за душевна полза, а може би - да Ви запази от по-силни изкушения. Благодарете Му за отеческата Му любов и с търпение носете своя кръст! 10 февруари 1851 год.