text: Eingestellt: 1 December 2016 | Autor: Емил Ценков
  Две се измеренията на промените, които най-много вълнуват европейците – отражението на бъдещата "доктрина Тръмп" върху ситуацията в Близкия изток/Сирия и бъдещето на руско-американските отношения. Центрирането на близкоизточната политика на Тръмп върху противодействието на две основни заплахи – ислямисткия тероризъм и иранската ядрена програма/регионални амбиции – ще се отрази противоречиво на отношенията с Русия и ще бележи усилията за тяхното подновяване в прагматичен дух. От една страна, рефокусирането на американската коалиция върху ликвидирането на "Ислямска държава" и на другите терористични групи, както и отказът от свалянето на режима на Асад, ще са благоприятна основа за тактическо сътрудничество между Вашингтон и Москва. Andererseits, Путин едва ли ще съдейства на евентуален антиирански компонент в близкоизточната политика на Тръмп. Но и тук е възможен компромис, базиран върху съвпадащите интереси на САЩ, Русия и Израел. Същевременно, залагането върху сътрудничество с нациите-държави срещу недържавните актьори, което отличава прагматично-реалистичната школа, би формирало основата за постигане на компромис и с традиционните сунитски режими в региона и преди всичко с Турция, Саудитска Арабия и Катар. Губещи биха се оказали народите, чиито държавни аспирации бяха провалени от великите сили – палестинците, кюрдите, хутите и т.н.
  Deutschland е по-скоро в дисонанс с тектоничните ноемврийски промени. В края на месеца дойде предвидимата изненада от заявеното намерение на канцлера Меркел за четвърти път да се кандидатира на предстоящите следващата есен избори. При очертаващата се международна конфигурация и преди всичко избирането през пролетта на Фийон, Меркел остава без конкуренти за ролята на лидер на либерална Европа и едва ли не на либерализма в световен мащаб, което, погледнато в историческа перспектива, граничи с парадоксалното. Едно е сигурно – очертаващата се френско-германска дихотомия вещае нови проблеми за мотора на обединена Европа, както и засилване на центробежните тенденции в навечерието на тези ключови избори през 2017 g.
  Türkei на Ердоган продължи да затвърждава имиджа си на "болния човек на Европа". Зачестилите критики към антидемократичния курс на Анкара след потушаването на пуча от юли т.г. като че ли дават категоричен отговор на въпросителните около евентуално членство в ЕС. Andererseits, турската инвазия на Северна Сирия под прикритието "Щит на Ефрат" продължава да усложнява общата обстановка в Сирия, подхранвайки и опасения от нео-османски претенции не само по отношение на територии в тази страна, но и към Мосулския вилайет в Ирак. Засега турските военни части, стационирани в близост до обсадения Мосул, не са влезли в битка. Същевременно Анкара даде да се разбере, че стратегическият град Тел Афар, контролиращ комуникациите между Сирия и Ирак, ще бъде под сунитски, т.е. турски контрол. Част от мотивацията е наличието на туркоманска общност в града. Непосредствената опасност обаче е в кампанията на "Щита на Ефрат" за овладяване на ключовия град Ел-Баб, който държи пътя към Ракка. След предупреждението на Дамаск, че ще даде отпор на турските нашественици, дойде и "инцидентът" с бомбардирането на техен преден отряд, довел до жертви. Последва и заплахата на Ердоган, че целта на Турция е свалянето режима на Асад. Според добре информирания руски вестник "Взгляд", Русия и Турция отново са на прага на военен сблъсък.
  Без съществен напредък по реализирането на Минските споразумения, Russland продължи да реализира военните си цели в Сирия. В края на месеца се стигна до пробив на правителствените сили в Източно Алепо. Освобождаването на редица квартали от "бунтовниците" бележи поврат към окончателното завладяване на града от режима в Дамаск. Макар че се оказа в прицела на западната пропаганда във връзка със съпътстващите жертви сред гражданското население на града, Москва редува военни и дипломатико-пропагандни акции. Започналите в последните дни на ноември преговори с представители на сирийската опозиция може би предвещават по-активна дипломация в края на годината. Все по-малко вероятно става руско съгласие за отстраняването на Асад и извършването на политически преход според условията и желанията на опозицията.
  На този променен фон протекоха и изборите за президент в Bulgarien. Избирането на генерал Румен Радев е не само успех на БСП на фона на спадналото доверие в управляващата коалиция и преди всичко в ГЕРБ, но и за противниците на новото-старо статукво. Обещанието на Радев да следва по-балансирана политика чрез прокарване на мостове към Русия е в рязък контраст с линията на ентусиаста на конфронтацията с Москва Плевнелиев. Как това ще се отрази върху отношенията между България и Европейския съюз/САЩ предстои да видим следващата година. Изборите показаха и разширяване влиянието на патриотично-националистическите сили, които капитализираха засилващите се обществени тревоги от нашествието на близкоизточни имигранти. В този смисъл българските избори и последвата политическа криза са интегрална част от европейския и международния политически пейзаж през ноември. За България засилващите се центробежни тенденции в рамките на ЕС означават, че лобисткият компонент на европейските политики все повече ще отразява националните приоритети на влиятелните столици. А това на свой ред поставя още по-категорично задачата за национален консенсус около българските национални интереси в европейския/евроатлантически контекст.
  Какво ще наследи Тръмп? Ричард Хаас, председател на американския Съвет за международни отношения: "Тръмп ще бъде изправен пред трудни международни предизвикателства. Natürlich, нито едно от тях не може да се сравнява със Студената война в нейната върхова фаза, но сложността на сегашните кризисни възли е безпрецедентна в съвременната история. Начело на техния списък е Близкият изток – регион в напреднал стадий на разграждане. Syrien, Ирак, Йемен и Либия са изправени пред граждански и прокси войни. Ядреният договор с Иран решава само един проблем, свързан с тази страна, и то за ограничен период от време. Ислямската държава може да изгуби своя териториален контрол, но, наред с други групи, ще продължава да олицетворява терористичната заплаха години напред. Трагедията на милионите бежанци представлява не само хуманитарна катастрофа, но и икономическо и стратегическо бреме за страните от региона и в Европа. Самата Европа е изправена пред съществени предизвикателства, включително руската агресия срещу Украйна, Брекзит, възхода на популизма и национализма, както и ниските нива на икономически ръст. Турция е особен проблем, поради засилващия се не-либерализъм у дома и непредсказуемо поведение в чужбина. Обстоятелството, че кюрдите в Сирия се оказаха най-добрите партньори срещу ДАИШ, допринася за тази сложност, пред която е изправена външната политика на Вашингтон. В Източна Азия стабилността е подложена на изпитание от възхода на Китай и неговите стратегически амбиции, напредъка на Северна Корея в атомното въоръжаване и създаването на балистични ракети, както и от цял комплекс от нерешени проблеми с акваторията и територията на тази част на света. В Южна Азия има подновено напрежение между Индия и Пакистан – две ядрени сили с дълга история на конфликти помежду си. Също толкова неясно е бъдещето на Афганистан, където повече от десетилетие международно участие и помощ не бе в състояние да въдвори силно правителство или да усмири талибаните и другите въоръжени опозиционни групи…".
  Реалист ли е Тръмп? Отговорът на Робърт Каплан във "Форин полиси" е отрицателен. Авторът на "Отмъщението на географията" и на редица други книги за световната политика припомня какво трябва да разбираме под това понятие: "Реализмът съществува от времето, когато Тукидид написа "Пелопонезката война" през пети век преди Христа. В книгата си той дефинира човешките действия като мотивирани от страх, егоистичен интерес и чест. Поради факта, че един реалист знае, че е по-добре да се съобразява с тези базисни сили, отколкото да им се съпротивлява, той също така е наясно, например, че редът е по-важен от свободата и интересите са по-важни от ценностите. Защото без порядък няма свобода за никого, а без интереси държавата няма мотиви за отстояване на своите ценности." На този фон Тръмп "не е дал никаква индикация, че е осмислил тази истина. Той като че ли няма чувство за историята и, следователно, няма зряло чувство за трагизма. Чувството за историческия смисъл се придобива основно чрез четене. По този начин ние придобиваме понятие за нашите задължения към съюзниците и за ролята ни на защитник на Запада. Всичките предишни модерни президенти, макар че не бяха интелектуалци, до известна степен бяха начетени. Тръмп обаче прави впечатление на неук – човек, който е прескочил направо в дигиталната епоха, където нищо не е подложено на изпитанието на сверката, контекстът липсва и лъжите изобилстват. Реалистите се прекланят пред истината, защото най-важният урок на историята е, че истината при различни ситуации често е неприятна за ухото. Изявленията на Тръмп по време на кампанията му нееднократно разкриха неговото базисно пренебрежение към фактите. Реалистите знаят, че макар силото балансиране да не е панацея, поддържането на изгодно съотношение на силите със своите съперници обикновено е в интерес на нацията. Руският президент Владимир Путин наруши този баланс от Централна Европа до Близкия изток. Затова ние трябва колкото се може по-скоро да го възстановим – най-малкото, за да имаме по-силни преговорни позиции с Русия. Тръмп като че ли не разбира това. So, вместо да е реалист, чрез изявленията си за Путин той изглежда като опасен наивник."
  Тръмп и новият глобален ред. В интервюто си във "Файненшъл таймс", провалилият се либерален гуру Френсис Фукуяма твърди, че победата на Тръмп представлява скъсване не само с досегашните американски политики, но и отхвърляне на съществуващия световен ред. "По всичко изглежда, че влизаме в нова ера на популистки национализъм, в която доминиращият либерален ред, който бе изграждан от 50-те години, се оказа в прицела на гневни и мотивирани демократични мнозинства. Рискът от подхлъзване към свят на конкуриращи се взаимно и също толкова гневни национализми е огромен. Ако това стане, това ще бъде исторически момент, който ще се конкурира с падането на Берлинската стена през 1989 g… Днес най-голямото предизвикателство за либералната демокрация идва не толкова от откровено авторитарни сили като Китай, отколкото отвътре. В САЩ, Großbritannien, Европа и редица други страни, демократичната част от политическата система се надига срещу либералната й част, като заплашва да използва инструментариума на легитимността, за да разруши правилата, които досега сдържаха поведението и създаваха условията за отворен и толерантен свят. Либералните елити, които създадоха системата, трябва да чуят гревните гласове пред портите си и да поразсъждават по въпроса за социалното равенство и идентичност като най-важните въпроси, които се нуждаят от отговор. Така или иначе, предстоят бурни събития през следващите няколко години."
  Тръмп и световният безпорядък. Марк Леонард от Европейския съвет за външна политика пише: "Има четири причини да се очаква, че Америка на Тръмп ще бъде най-силният фактор за глобалния хаос: 1. Американските гаранции вече няма да са сигурни. Тръмп си зададе въпроса, дали ще се притече на помощ на източноевропейски членове на НАТО, ако те не направят повече за да се защитят сами. Негови са и думите, че Саудитска Арабия би следвало да плаща за "доставката" на американска сигурност. Той насърчи Япония и Южна Корея да придобият атомно оръжие. В Европа, Близкия изток и Азия Тръмп се придържа към твърдото намерение Америка вече да не играе ролята на жандарм, но вместо това ще се държи като частна охранителна компания на пазара. 2. Глобалните институции ще се окажат под натиск. Тръмп по принцип отхвърля тезата, че либералният световен ред, изграден от САЩ след Втората световна война (и доразширен след Студената война), е най-евтиният начин за защитата на американските ценности и интереси. Подобно на Джордж У. Буш след 11 септември 2001 Herr, той счита, че глобалните институции твърде много ограничават свободата на действие на САЩ. Той се придържа към ревизионистични намерения по отношение на всичките тези структури – от СТО до НАТО и ООН. Фактът, че той би искал да внедри "изкуството на договарянето" в сферата на международните отношения, което да доведе до предоговаряне на всяко споразумение. Подобен подход би предизвикал сходна реакция и от партньорите на Америка. 3. Тръмп ще обърне с краката нагоре всичките американски отношения с държавите. Голямото опасение е, че ще бъде по-благосклонен към враговете, отколкото към съюзниците на Америка. Най-неприемливо за европейците е неговото преклонение пред президента Владимир Путин. Ако в стремежа си да ухажва Путин в контекста на някаква голяма сделка Тръмп признае анексирането на Крим от Русия през 2014 Herr, ЕС би бил поставен в невъзможна ситуация. 4. На всичкото отгоре, Тръмп е непредсказуем. Дори в рамките на 18-месечната предизборна кампания той изразяваше противоположни мнения по почти всеки въпрос. Фактът, че днес той ще каже обратното на онова, което е казал вчера, без при това да признае, че е променил мнението си, показва капризността на неговия метод". Какво трябва да направи Европа през оставащите два месеца до встъпването му в длъжност, пита се Леонард. Според него, първо Европа трябва да се обедини, за да окаже натиск върху САЩ в свой интерес. Второ, Европа трябва да разшири съюзите си с други държави, за да предпази глобалните институции от тръмповата ревизия. На трето място, Европа следва да инвестира повече в своята отбрана и сигурност.
  Business as usual. Известният икономист Нуриел Рубини, който навремето предсказа финансовата криза от 2008 Herr, пише в "Гардиън": "Веднага след като встъпи в длъжност, Тръмп ще направи демонстративен реверанс към поддръжниците си, преди да се ориентира към традиционните икономически политики, които републиканците предпочитат от десетилетия насам. Бъдещият вицепрезидент Майк Пенс е представител на републиканския истеблишмент, а неговите икономически съветници по време на кампанията бяха богати бизнесмени, финансисти и собственици на недвижими имоти и пазарни икономисти. Освен това, според някои информации, той е набелязал мейнстрийм републиканци за своя кабинет, включително спийкера на Конгреса Нют Гингрич, сенатора от Тенеси Боб Коркър, сенатора от Алабама Джес Сешънс и бившия шеф в Голдман Сакс Стивън Мнухин (който също го консултираше по време на кампанията му)".
  Национализъм срещу интернационализъм. Такава е дилемата, според Джордж Фрийдмън, директор на "Геополитикал фючърс": "Светът преживява преход от старата дихотомия либерализъм-консерватизъм към новия модел интернационализъм срещу национализъм. Националистическите предизвикателства срещу интернационалисткия модел еволюираха от периферията към центъра на политическата система, печелейки победи в САЩ и Великобритания, както и набирайки сила в други държави. Възходът на национализма е решаващата промяна днес. Интернационализмът е в отбранителна позиция. Борбата между тези два принципа, независимо от изхода ѝ, ще определя политическия облик най-малкото през следващото десетилетие." Според Фрийдмън, решаващият фактор или критичният момент се е оказал глобалният феномен на имиграцията, която има както икономически, така и културни последствия. От интернационалистка гледна точка, всички ние сме част от човечеството. Но от другата гледна точка, приливът на имигранти заплашва да разбие културните основи на хората, както и да подкопае икономическото им оцеляване. В резултат на това в рамките на евроамериканската цивилизация политическата пропаст вече не е между левица и десница; тя е между интернационалисти и националисти. Дебатът е между онези, които считат старата система на алианси, взаимна отговорност, свободна търговия и транскултурен живот като основа на прогреса, и онези, които смятат, че глобалистката перспектива не може да отрази голямото разнообразие от нации, култури и класи. Въпросът сега е: доколко доминиращата политическа и морална култура през периода 1945-2008 g. представлява бъдещето или миналото, при това – преминало под знака на неуспеха. Седемдесет години ни делят от 1945 Jahr, а това е много дълъг период. Светът се е променил драматично от времето, когато бяха положени фундаменталните принципи на следвоенния свят. Подобно на всичките идеологии, които са били валидни през толкова продължителен период, че хората са започнали да смятат, че те са единствено верният подход, това доведе до липса на гъвкавост. Това доведе до по-голяма уязвимост на интернационализма от силите, които подцени. Така той не видя откъде дойде следващият удар. И когато се стовари върху него, интернационализмът обяви презрението си за лошите маниери на национализма".
  Щафетата "Обама-Тръмп". Едуард Люс, който отразяваше американските избори, пише във "Файненшъл таймс": "Обама встъпи в длъжност в разломен момент от геополитическа гледна точка. Сега, когато се кани да напусне поста си, малцина са онези, които отричат относителното западане на американското влияние. Въпреки амбициозните си намерения, Обама не успя да спре този процес. Ще може ли да го стори Тръмп? … Вместо това, има по-голяма вероятност той да го ускори драстично. Глобалната роля, наследена от Обама, която той до известна степен се опита да играе, сега е провалена. Трудно може да се надцени епохалното значение на избирането на Тръмп за президент. Американският международен ред, с който бяхме свикнали през последните 70 Jahre, е в миналото. На негово място се завръща ерата на великите сили. Възходяща Русия начело с Путин, както и все по-уверен в силите си Китай начело със Си Дзинпин, ще се изправят пред ранена Америка начело със силния ѝ лидер Тръмп. Дългосрочните шансове са в полза на Китай. Но краткосрочната драма ще зависи от начина, по който Тръмп ще се справи с Путин. Засега никой не знае, какво ще се случи между тях, но във всеки случай не ни очаква нищо хубаво. Губещият ще се окаже Европа. Както и американският престиж."