text: Мароко - Healthylicious
  от aneliyakalcheva 24/02/2019
  Точно срещу входът на сградата, където бяхме отседнали, имаше нещо като кафене. Още първата сутрин фиксирахме от терасата жена, която месеше тесто и правеше закуска. Кафенето беше абсолютно пълно всяка сутрин. В нашите очи я наричахме "бабата с мекиците". В последствие минахме на "баниците", а после разбрахме, че ги наричат палачинки. И по-точно мсемем (правят се с брашно и грис). Първият ден ги поръчахме посочвайки с пръсти и уж със сирене (фромаж – думата, която разбрахме на френски). Донесоха ни я с нещо като крема сирене. Дори по-късно, когато се опитахме да си купим фета сирене от супермаркета, разбрахме, че то пак е като опакованите сиренца (ако си ги спомняте). Правеха с почти всичко като сладко, нутела, мед, "сирене", "шунка" и т.н. Шунката е в кавички също, защото както каза един от членовете на компанията ни "това е мароканската кренвиршка" – шунката беше ситно настъргана и доста странна на цвят. Мисля, че най-доброто попадение на палачинките беше с мед и тахан (вероятно бадемов). Невероятно вкусно. Тестото е дебело и я завиваха като катма, но на мен ми напомняше и на гюзлеме. Изобщо тази "баба" ни стана много любима! Това удоволствие ни струваше около 0,30 цента.
  Оказа се, че почти всичко, което може да се намери в мароканските заведения беше така прословутия тажин(tajine) и кус-кус. Тажинът е ястие, печено в глинен съд. Навсякъде има с пиле (често лимоново), с телешко, зеленчуков, с кюфтета, като може да се намери и с риба и морски дарове. Лимоновото пиле се приготвя с мариновани лимони, който престояват мариновани около месец. Кус-кусът също варира и често е със зеленчуци и месо. Като за кус-кус си представете дребният марокански такъв, а не големите български топчета, които сме свикнали на виждаме. В ястията се използват безкрайно много подправки като куркума, кимион, канела, шафран и т.н. Много често има и плодове – почти винаги сливи, а често и кайсии. В някой има и яйца. Най-стандартната комбинация е телешко със сливи и бадеми/фъстъци. Цените варират между 7-10 евро в централните части.
  Разхождайки се из Медината ще видите много щандове/колички с десерти. Но около всички тях жужат огромно количество оси, мухи и всякакви насекоми. Кацат свободно по десертите, тъй като всички са много сиропирани. Нас ни достраша да си купим от там. Опитахме в едно от заведенията "марокански сладки" – което представляваха няколко вида бисквитки. В повечето заведения предлагат портокал, поръсен с канела, което е може би най-безопасният десерт.
  Първоначално смятахме да си вземем риад* в медината, но в последствие открихме апартамент в Booking и го запазихме, трябваха ни три стаи и това ни устройваше напълно. Намираше се в квартала Gueliz. В последствие, след като видяхме каква лудница е в медината, колко е тясно всичко и т.н., решихме, че сме взели супер решение да не сме там. Кварталът се оказа чудесен и един от модерните, на съседната улица имаше доста голям мол с Карфур, където пазарувахме, а навсякъде около нас беше пълно с кафенета, заведения, дюнерджийници и т.н. Отнемаше ни точно 30 минути пеша, за да стигнем до централния площад. Останахме доста доволни от госпоприемството и че в апартаментът в съседство имаше човек, който ни "наглеждаше" и дори ни подари кутията типични марокански сладки последния ден. Имахме си голяма тераса на покрива, което също много ни хареса. Сервитьорът в кафенето отдолу ни познаваше и всяка сутрин, когато седнехме, автоматично правеше 5 кафета. Изобщо отношението на хората се оказа чудесно, въпреки че се оправяхме с ръце и крака, защото имахме доста затруднения с езика. Никой от нас не говореше френски (там всички говорят и арабски, и френски), но все пак се разбирахме. Нито веднъж нямахме негативно преживяване, даже се чувствахме ухажвани постоянно.
  Медина – стария град, въпреки че на арабски медина означава просто "град". Медината на Маракеш е най-голямата в Мароко. На нея не простира площадът Джемаа-ал-фна, който е обявян за паметник на ЮНЕСКО. Той е първото нещо, с което се сблъскахме, когато стигнахме центъра. Площадът е огромен и наистина пълен с всякакви неща. През деня има сергии с фрешове, подправки и буквално всичко, а вечер се превръща в истинска лудница. Никога не бях изпитвала такова чувство както когато бях на площада вечерта. Има много бараки, които приготвят храна, включително неща като супа от охлюви. Напълно нормално е да видите дресьори на маймуни и кобри по земята, скрити под похлупак. Наоколо се разхождат хора със змии, които предлагат да ви ги сложат на врата за снимка. Аз лично забелязах, че мига, в който ги погледнеш в очите, те вече са тръгнали към теб. Аз никак, ама никак не харесвам змии, съответно избягвах изобщо да гледам хората. Вечер е нормално да има групички от хора, които гледат някакво "представление" или "изпълнение" – някой танцува, пее, свири, играе театър, прави фокуси и т.н. Целият площад е заобграден от заведения, а всяка уличка води до объркания лабиринт от магазини – сук. Сук се нарича точно този тип пазари. Повечето са покрити и може да откриете буквално всичко – всякакви сувенири, типични марокански неща, килими, та дори и животни. Попаднахме без да искаме на място, където в задната част се виждаха кокошки, а отпред продаваха месо и го обезкостяваха. На много места видяхме и големи бутове, които покриват с плат заради жегата. По тези толкова малки улички също преминават много мотори, забързани хора и наистина е пълна лудница.
  Джамия Кутубия ("книжна") е най-голямата в града (77 метра) и непосредствено до площада. Джамията е отворена само за мюсюлмани и не може да се посети от туристи, което за мен беше жалко, тъй като никога не съм влизала в джамия.
  В Маракеш отпразнувах 24тия си рожден ден и решихме да го отбележим с нещо традиционно – именно камили! Возенето / язденето на камили ни струваше 20 евро и представляваше 40 минутна обиколка върху камила в колона из пясъците в покрайнините на града. 5-те ни камили бяха вързани една за друга, дадоха ни типичните марокански дрехи (джелаба) и ни разходиха. Камилите изглеждат много мили животни и това беше първия ми досег с тях. Може би най-вълнуваща част беше именно изправянето на камилата, тъй като е седнала при качването. Само чувството на това да си върху нея е доста мудно – движи се бавно и изглежда сравнително незаинтересована 🙂
  Маракеш на берберски означава "Земята на Бог"
  За да напуснете Мароко трябва да разпечатате билета си задължително. Ние получихме имейл от RyanAir, че мобилните билети не важат. Наложи се да отидем до място за разпечатване (пълно е с такива из града), което беше доста комично, защото приличат на интернет клуб от преди минимум 20 години. Когато отидете на летището трябва все пак да минете през check-in гишетата, дори да нямате багаж, където да ви ударят печат. Трябва и отново да попълните бележката с данните.