text: BIOHAZARD - разказ от Зоната от National Geographic България
  26.04.1986 г. ~01 ч 24 мин - Европа спи. В една атомна електроцентрала някъде в Украйна провеждат учение на персонала за спиране на реактора при затруднени условия... Следват фойерверки в небето между Чернобил и Припят, някъде до границата с Беларус (където го отнасят мощно). Сиянията са толкова примамливи, че развълнуваните жители на бъдещия Зомбивил се катерят по покривите, за да се насладят на илюминациите. През следващите дни получават бонус , докато спокойно разхождат бебета в колички по градския площад - безплатно могъщо облъчване. Да живей СССР, където новините пристигат тогава, когато трябва. Или най-много седмица след това. Добре че са шведите да помиришат радиацията във въздуха и да разтръбят - някъде се е случило нещо ужасно, казвайте бързо къде, какво и кой?! И комрад Миша (Горбачов) ще-не ще... Ти да видиш как десетки, стотици хиляди облъчени хуманоиди се евакуират за нула време, а разстоянието от 17 км стотиците автобуси изминават за има-няма 9 часа. 9 ли бяха?.. "Другари, имате 2 часа да посъберете перлите, синджирчетата, някоя и друга дреха, да се натоварите на автобуса и напред към новия ви живот на ново място. Който оцелее." Нещо такова е било...
  17.11.2013 г. ~ преди обяд - в автобуса е тихо, гайгерът не бръмчи, някои гледат нАучно-популярно филмче за аварията (The Battle of Chernobyl), други зяпат селски дълбоко непасторални сиви пейзажи през прозореца, но никой oт нас не вярва накъде е тръгнал. Тук-таме някое барби с огромна розова рокля с обръчи, поставено на прозореца на синя, схлупена къщурка с кално дворче, разведрява окото, но не разсейва мисълта.
  Нивото на радиация в началото на Забранената зона е по-ниско от това в Киев. Това не значи, че половината Менделеева таблица не почива в почвата, предметите и животните наоколо за радост на любознателния химик.
  Проверка на документите на входа на Забранената зона или просто Зоната (30 км въображаем и не толкова обръч около АЕЦ-а). Милицията влиза в автобус, пълен с неприятни туристи, всеки доведен от своята си причина.
  П. П. Павлова днес е заменена от Номер 15. Засилва усещането, че те карат в лагер, сценарият става все по-богат.
  Снимането на входа е забранено, всички сме послушни - наказанието е 3-дневен карцер в детска градина по избор. Шега.
  Няколко минути по-късно по микрофона прозвуча: "Добре дошли в Чернобил!" - обявявам за реплика на петилетката в личната ми класация.
  Небето е сиво, ръми почти неосезаемо - специална поръчка. Разминаваме се с няколко автомобила, напред по улицата щъкат камуфлажи, пълни с хора. Сърцето ти се пръска от емоция пред входа на град с около 900-годишна история, почти приключила в началото на една свежа 80-арска пролет, когато птички, пчелички и ядрени реактори са избухвали за мир, любов и нов живот. Да, в Чернобил пребивават работници, има църква, действаща пожарна, някоя и друга обитаема административна сграда, но аз лично препоръчвам единствено бар "Десятка". Народни цени, вкусна храна. Иначе за така печално известен град, чието име предизвиква предимно "бррр",  , хипо/хиперфункция на щитовидната и прочие подобни, е похвално бордюрите на тротоарите да се боядисват редовно, включително и в деня на нашата визита.
  Бърза обиколка на градчето (трафикът го позволява) и няколко дебели радиоактивни котки по-късно се отправяме към изхода.
  Гидът има позитивно излъчване, придружено от типично съветско чувство за хумор и сини очи. Аурата му обаче е невидима. Не съм много сигурна коя част от програмата предстои, но нямам и много време за гадаене. Николай (Никалаааааай) набива спирачки пред луксозна детска градина, разположена отдясно на пътя за централата.
  "Това място може само да ви нарани, а детската градина в Припят направо ще ви убие, затова по-добре да влезете тук, ха-ха-ха." Казвам ви - съветски хумор - един път!
  Детската градина е точно, точно такава, каквато си я представяме. Хляб и зрелища. Обезглавени кукли, мръсни играчки, информационни табла, креватчета с одеалца, избушени прозорци, паяжини, мрак, миризма на гъби, обущенца 24-ти номер, книжки и картинки. Нормална обстановка и тук-там някоя постановка. Като добре нагласен вестник от 82-ра.
  На мен лично не ми е тъжно. Нещо може да е умряло тук, но никой не е умрял. Меланхолия и химическо замърсяване не вървят със знак за равенство. Зловещо не знам дали е. Със сигурност е интересно, със сигурност е паметник, оставен от хората за хората. Могат дори да му сложат табела "Виж какво може да се случи, ако не си послушен и объркаш фатално един учебен опит.".
  Фотосесия и пойдём! За спомен си взимаме миризма на гъби и влага.
  Следваща спирка - Чернобилска атомно-електрическа централа. Здравей, детски спомен жив. Най-накрая да те видя, цял живот слушаме Чернобил - тoва, Чернобил - онова, жълто хапченце за гуша заради Чернобил, всички ще умрем от рак, кога си роден - преди или след 86-а, а-а, значи и ти си ял от марулите и т.н., и т.н. Реактор 1, Реактор 2, Реактор 3, Реактор 4 под бетона, арката на новостроящия се саркофаг, пушещи комини. Слизаме на шосето, следват автопортрети с телефони, фотоапарати, откъде да знаем, че предстои да влезем в самия двор на централата, където ще трябва отново да повторим процедурата. Нямаме право да снимаме нищо, освен арката на новия саркофаг и погребания Реактор 4. Минаваме покрай Червената гора. Радиацията, която на входа на Зоната беше 0,10 еди-кви-си-грея, скача до 15-16 единици и бързо пада.
  Ако някой се чуди кое е особеното на подобно място, за мен особеното беше да се возя в обикновен автобус с обикновени туристи по обикновено шосе. С обикновени ливади наоколо, обикновени дървета, хора няма, но и това е нормално, колко народ да има и по поляните между Враца и Мездра. Само че между Враца и Мездра няма титанично замърсени радиоактивни площи, които убиват или видоизменят живота. Трева като трева, иде ти да спреш и да я пипнеш, направо да се овъргаляш в плюш. Толкова е забранено, че едва се сдържаш.
  Никой не спира до Червената гора, избягват я и учените, избягахме и ние. Останаха само дивите коне...
  Добре дошли в Припят - 1970-1986... Градът е основан в годината, през която започва изграждането на атомната централа. Чисто нов и лъскав, чудесна инфраструктура, ленински устрем, щастливи хора, петилетката за четири, население - ок. 50 000 и пр.
  Другарите са залагали на чудесно бъдеще, all in. Коефициент 1:1000000000000 им е донесъл колосална загуба и преименуване на селището. Запазени са първите три букви. Всъщност - добре дошли в ПPИзрачния град.
  Посреща ни Тишината. Широките някога улици сега са симпатични есенни горички, тишина. Празни рушащи се панелки, простори с щипки, инспириращи съветски стенописи, гледани през прозореца отвън, магаренцето на гинеколога пред поликлиниката, някой е набил противогаз на кол - да го наречем паметник, тишина.
  Градският площад, стадионът, тишина. Ресторантът е затворен, кофти ден случихме.
  Прословутият увеселителен парк, където количките не се блъскат, въртележките не се въртят, а това виенско май скоро ще падне. (Освен ако не се намери някой от туристическото дружество да го постегне, все пак това е атракция нумеро уно.)
  Увеселителният парк е едно от най-замърсените места в града. Там са кацали хеликоптерите, кръжали над останките от искрящия реактор, и ние много внимавахме да стъпваме само по асфалта, само!
  Красивият мъх има толкова сигналнозелен цвят, че и без подсещане щяхме да го заобиколим. Явно има защо, след като гидът се развика да снимам по-отвисоко. Не за друго - да не си съсипя оптиката на олимпуса.
  Кратко епическо отклонение - мутантите така и не се показаха, явно им се сторихме голяма група. Триглавите кучета, лаещите птички и синята трева са атрибут на пролетта. Затова си обещахме да се върнем за манифестацията на 1 май.
  Тишина. Най-хубавото нещо в Припят е тишината. Тук-там някой нов графит в тишината.
  Съжалявам, че не можем да посетим гробищния парк. Обичам гробищни паркове (ама хубави). Официално припятският такъв е обявен за едно от най-замърсените места на планетата. Някой някъде там никога няма да може да отиде на гроба на свой близък.
  В крайна сметка Припят е един изоставен, замърсен, рушащ се град и аз лично не бих седнала да рева за сградата на новия партиен дом. Много работници са загубили панелката, дадена им от държавата. Много хора са загубили здравето си - физическо и ментално, не малко - живота си. Изобщо много съдби е прецакал тоя Чернобил.
  Поука няма - човешки грешки, природни стихии - нещата от живота преди, сега и завинаги. Остава да поспреш, да се позамислиш и да си припомниш някои категории, тръгвайки от учебника по философия за 11 клас, часовете при Самодивата, минавайки през Достоевски, та докъдето стигнеш.
  Ако има смисъл да отидеш на такова място, той е в напомнянето като потребност. И каквото още дойде - разни хора, нали?
  Приключваме с Припят. Довиждане, призраци.
  На връщане минаваме набързо през бивша военна секретна база, за да видим с какви точно антенки съветските братя са засичали американски ракети по всичките земни кълбета. Автобусът ни е единственото превозно средство по път, разсичащ на две стара гора, в която човешки крак не е стъпвал от има-няма 27 години.
  И за да не ме обяви някой за безсърдечна, това, което ме повали, бяха 3-4 вдлъбнати от глад дружелюбни кучета пред базата, тичащи с най-голямата надежда на света след автобуса. Не получиха храна (нямахме) и ни изпратиха с поглед, пълен с най-голямата пропаднала надежда - отново на света. Не можехме дори да ги погалим - радиоактивни хартбрейкъри.
  На връщане от базата Дидо видял диви прасета, за което е виновен, защото само той си ги е видял. А докато ги е гледал, на другия ред седалки аз си мислех, че ако видя елен, ще си замълча, за да си остане "моят си елен, който видях един есенен ден в гората между Чернобил и Припят".
  Бърза проверка на цялата група на един от междинните постове в Зоната. Няма замърсени, което не е лошо при положение, че опциите са да те деконтаминират, да изхвърлиш замърсените дрехи, предмети, не дай си боже - обувки или да останеш в Зоната, докато решат какво да те правят.
  Обратно в Чернобил отиваме в бар "Десятка" за едно бързо хапване. През целия ден ни беше забранено да слагаме в устата си каквото и да било, особено припятски мъх.
  В Чернобил вече е тъмно. Тук-там по панелките свети някой прозорец и се мярка силует. Животът в зоната на смъртта продължава, защото, както казват хората, участвали в овладяването на аварията и последствията от нея, "някой просто трябва да го направи".