text: На 2 ноември в зала "Райко Алексиев" бе открита изложба скулптура на Митко Динев. Експозицията може да бъде посетена до 15 ноември. При откриването арх. Лозан Лозанов произнесе следното слово:
  Приех отговорността да кажа няколко въвеждащи изречения към изложбата на Митко Динев не защото имам самочувствието и компетентността да давам критически оценки на творчеството му или още по-малко - да определям мястото му в съвременното българско изкуство, това е дълг на критиците и право на зрителите. Причината е далеч по-проста - работили сме заедно, а ми се струва, че това предлага по-различна гледна точка и от тази на критика, а до голяма степен и от тази на зрителя. Съвместната работа изисква поне за кратко да се вмъкнеш в артистичната кожа на другия, да погледнеш през неговите очи.
  Давам си сметка, че позициите на архитекта и на скулптора трудно могат да съвпаднат, макар че и двамата работят с пространството, или може би тъкмо поради това. В архитектурата пространството се възприема отвътре - като се обитава, като се превръща в начин на живот, в ежедневие, докато в скулптурата то трябва да бъде разбрано отвън - като обект на съзерцание, като метафора.
  Струва ми се, голямото достойнство на Митко Динев е, че без да бъде консервативен, напротив, непрестанно експериментирайки и развивайки се, печелейки популярност и признание, успява да съхрани мярата на своето изкуство - и в чисто пластическите си, и в откровено концептуалните си занимания. Впрочем, те като че ли изграждат два отделни пласта в творчеството му, така че прескачайки между тях, той може да си почива от себе си и, което е по-важно, да се наблюдава отстрани, да се самоанализира. Последното, напрегнатият самоанализ, е една от най-физиономичните черти в артистичната му нагласа.
  Всъщност централната тема и в пластическите, и в концептуалните търсения е обща и, колкото и банално да звучи, това е човекът. Но не любимият на монументалистите човек в героическа поза, победителят, отдаден на велики идеи и постигнал големи цели, а един много по-земен човек, поддаващ се на страхове и съмнения, на оптимизъм и сменящи се желания.
  Митко Динев обича яснотата - ето още една негова физиономична черта, и затова двете посоки на търсенията му извличат от човека два устойчиви приоритета. В пластиките приоритет е тялото, по-често тялото на жената; в концептуалните работи приоритет е съзнанието, главно съзнанието на мъжа.
  Жената, според художника, е умален модел на многообразието от форми в природата. В пластическото му отношение към нея доминиращи са по-скоро лиричните преживявания и моментните състояния, които чрез скулптурата търсят форма, в която да застинат. Понякога те са твърде успокоени, внушават мъдрост и хармония, влизат в диалог с класически образци и се подчиняват на академични похвати. Друг път преживяванията са подчертано експресивни, наситени с дързост и еротика, "взривяват" формата отвътре, като че ли се стремят да я преодолеят и напуснат. Трети път емоционалните енергии са преработени в изчистени пластични знаци, които се намесват в големите философски теми - за границите на разума, за корените на вярата, за илюзорността на видимото... Ето още една физиономична черта на скулптора - пристрастието да залага на послания, които лесно могат да се изрекат с думи; често го прави и сам. Тук вече пластичността и концептуалността се сближават, артистът и преподавателят се допълват.
  В концептуално отношение важният експеримент, който Митко Динев все по-разгърнато осъществява, е да погледне - и метафорично, а и буквално - в главата на човека; да види пространството на мисълта, да "скулптира" потока на съзнанието. Тази предизвикателна със своята парадоксалност задача добива завършеност в цикъла "Главата". Внушението е ясно: живеейки в обща реалност, всеки изгражда свой собствен, различен свят, който ревниво пази зад стените на своята индивидуалност. Идеята за множествеността на световете от космоса е пренесена в психиката на човека. Цикълът "Главата" е художествено свидетелство за измамността на всеки опит хората да бъдат превърнати в маса, съпротива срещу стържещия ламаринен звук на тоталитарните машини. Ако няма по-добър начин да се измъкне от деспотизма на подобието, човек просто се хвърля в потока на съзнанието си и започва да плува във въображаемия свят на "царете" или "пешките". Впрочем кодът на шахматните фигури се отнася до целия цикъл, защото художникът показва, че в мислите си всеки разиграва своя партия шах, която никога не свършва, само цайтнотът непрекъснато ни притиска.
  Така е с хората... Пред главата на Исус погледът на скулптора почтително е спрял, за да види трънения венец от ръце и пръсти, устремени в различни посоки. Художествено е интерпретирана централната идея на християнството - за саможертвата на Бога-човек, която е дала възможност на всеки да търси индивидуален път във вярата... Или може би обратното, тръненият венец около главата на Исус е резултат от многократните опити саможертвата му да бъде присвоена и използвана... Ако трябва да се изрекат поредиците от въпроси, които произведенията на Митко Динев поставят, откриването на тази изложба едва ли би завършило скоро. Аз обаче предпочитам да спра дотук, защото се доверявам на разбирането на Илия Бешков, че изложбите не се нуждаят кой знае колко от откриване - ако те са добри, те се откриват сами, ако са слаби, сами се закриват. Всъщност има и трета възможност, всеки зрител сам за себе си да открие изложбата, като се потопи в артистичния свят на Митко Динев и се опита да намери една нова неповторима частица от чудото, наречено изкуство.