text: Българският траверс на Еверест - Списание 360
  Начало Катерене Алпинизъм Българският траверс на Еверест
  8-10-и май 1984 г.
  След 1984 година на 20 април винаги отбелязваме първото българско изкачване на световния първенец Еверест, което е напълно основателно и ни дава законна гордост. Няколко дни след това споменаваме и следващите две изкачвания, съответно на 8 и 9 май на този връх, осъществени също по този много труден маршрут. Често обаче спираме до тук или ако продължим отдаваме по-малко значение на довършеното от четиримата ни алпинисти – Иван Вълчев-Методи Савов и Николай Петков-Кирил Досков. А то отбелязва много важен момент не само от българското присъствие на Еверест, но има и важно значение от световен мащаб. С изкачването на четиримата ни алпинисти по Западния гребен и слизането по Южния склон – пътят на първото изкачване от 1953 г., е осъществен един цялостен траверс на върха. Нарочно споменавам цялостен, защото през 1963 г. нещо подобно направи и американската експедиция чрез д-р Томас Хорнбайн и проф. Уйлям Ънсолд.
  Пътят на американските алпинисти в червено
  Както е известно, в конфигурацията на Еверест има три основни и трудни за изкачване ръбове – Североизточният, Южният и Западният. Най-дълъг /9445 м/ и което е по-важно – най-труден, е Западният гребен, който журналисти и специалисти отбелязват и като ръб, което няма почти никакво значение как точно се казва.
  Първото внимание, което алпинистите отделят на този гребен, е през 1921 г. Тогава Гай Булок и Джордж Мелори излизат до 6006 м на седлото Лхо-ла, но по най-лекия път. Петнадесет години по-късно до това място достигат и Тилман и Унграм, след което заключват: "Пътят тук е почти непроходим, особено в долната си част". След още няколко неуспешни опита, на 22 май 1955 г., този труден начален участък преминават участниците в експедиция на проф. Гюнтер Диренфурт Зеп Зен от Австрия и шерпът Пемба Сундаре. В 10.50 часа те успяват да стъпят на седлото, като минават по най-логичния път. На този участък българската експедиция бе установила специална лебедка, дело на пловдивския алпинист Георги Имов, с помощта на която бе изнесен целият багаж – храна, екипировка и съоръжения, необходими им по пътя нагоре.
  Цялостното преминаване на Западния гребен обаче охлажда ентусиазма на 7 експедиции. Едва през 1963 г. до върха достигат двама американци – Томас Хорнбайн и Уйлям Ънсолд. Те обаче навлизат в гребена значително по-високо на около 7200 м, като в началото вървят по ледника Кхумбу и когато подминават скалните участъци в траверс на ляво, излизат на математическата линия на гребена. Нагоре пътят е много труден, най-вече прочутият и характерен кулоар. Широк 3-4 м при наклон 45-50 градуса и пресечен по средата от 20-метров скален участък, той създава големи проблеми. Тук трудностите се увеличават двойно и тройно, защото височината е между 8500-8600 м, раниците им са по 20 кг., а температурата безмилостно ниска. Цели 4 часа двамата упорито търсят път, но изминават само 130-150 метра. Няколкото последователни опита за преодоляването на скалата правят и двамата, но без успех. Накрая Хорнбайн рискува. Сваля ръкавиците и с голи ръце успява. Тази му саможертва решава успеха на експедицията. Томъс печели симпатиите на специалистите и те наричат кулоара на неговото име – "Хорнбайн". Това обаче ще струва на алпиниста пръстите на ръцете му.