text: Пуна де Атакама в Аржентина | Иван Пастухов
  Усещането ни за безграничност затруднява изразните ни възможности. Някои големи артисти имат привилегията да разчупват тези граници и да проявят усещането си. Природата, с безкрайното си разнообразие, помага да развием усета си към безграничното, за да го изразим по различни начини.
  В малка експедиция в пустинята Атакама не срещаме хора, нямам възможност да снимам лица и ситуации, освен тези гаучо, които след почерпка ме канят на гости "близко" до ранчо им на 150 километра от Салта. Срещам ги в началото на пътуването и не мога да променя програмата.
  Продължавам пътуването с известна носталгия към здравите момчета, които срещнах, излъчващи природата, която ги е запазила различни от европейско-американския вид на повечето аржентинци. Всяка среща е шанс, единствен и неповторим.
  Фантастични цветове на вулкани, лагуни, солници и мини, налепени като пазъл между три и шест хиляди метра, са не по-малко красиви от пейзажите в Памир, Афганистан, Ладак…
  Промиването на руда зацапва питейните води, компаниите са подкупвали водоснабдителите, за да им затворят очите, докъто нивото на отровните елементи във водата е станало крайно недопустимо. В борба с корупцията в страната повечето мини са изоставени. Частните компании са изчерпани или спряни.
  На границата с Чили, недалеч от вулкана Пенадо грациозно притичват диви викуня, облечени в топла вълна, мека като коприна, казват по-устойчива от мерино или кашмир. След западането на търговията с минерали Аржентина започва да развива и експлоатира вълната на тези редки животни. Шофьорът на джипа споделя намерението си да зареже експедициите, за да се включи към бизнеса с бъдещата златна мина за Аржентина – елегантния, "топъл гортекс" викуня, както той се изрази.
  Моментите, когато всичко спира, замира и отваря място за нещо по-голямо и неизмеримо, са редки. Осъзнаваме безкрая, който ни прониква, който вдишваме.
  След едно качване на вулкана Пенадо ( 5740м. ) се потапям, както майка ме е родила в топла, кристално чиста минерална лагуна. Великден наближава, за катедрала служи небето, за хор, сладкото хортуване на група фламинго, които цопкат с човки и примляскват в земния рай наоколо. Вместо тамян – лек аромат на сяра. Природата ни подсеща, че раят е тук на Земята. Естественият конфорт, който тя ни предлага, надминава най-луксозните претенциозни спа.
  Клетките на тялата ни разбират най-добре.
  Сенките се удължават и ни приканват да споделим до птиците наближаващата нощ.
  Под връх Вихрен, откъм изворите на Влахина река, в клека зад Георгийца се крият две малки езерца. Без фламинго и лекия мирис на сяра, въздухът не е толкова сух и кристален, звездите са по-отдалечени, но Природата е еднакво могъща. В по-малкото се крие същия безкраен земен рай.
  В Буенос Айрес, освен разнообразните преживявания, тангото пулсира на всяка крачка в кръвта на аржентинци.
  За любителите на фотография в галерии 97 и 98 на сайта има повече фотография за тези слабо докоснати кътчета на планетата. Ако ви интересува, ще намерите Аржентина по азбучен ред в досиетата "Галерия" -"Цветни фотографии" – "Страни" – Пуна де…