text: Обръщам се към Вас в качеството Ви на член на редакционния съвет на в. „Литературен вестник”, чийто сътрудник бях дълги години.
  След обявлението, направено от Комисията по досиетата на 27 март 2018 г., редколегията на „Литературен вестник” излезе с редакционен коментар, в който признаваше легитимността на решението на Комисията, без това обаче да рефлектира върху статута Ви на член на редакционния съвет на вестника.
  Като редактор на българско периодично издание за литература смятам, че не е редно да продължите да бъдете член на редакционния съвет на „Литературен вестник”, който публично декларира в редакционния си коментар ангажираността си с осветляването на миналото чрез разсекретяване на всички архиви, което Вие във Вашия случай категорично отхвърлихте.
  Каквито и да са основанията на редколегията на „Литературен вестник” да не постави въпроса за оттеглянето Ви от редакционния съвет, те би трябвало да са без тежест за Вас с оглед на ясната Ви позиция да не признавате истинността на обявеното от Комисията по досиетата.
  Поради това Ви призовавам да поемете инициативата и да се оттеглите от редакционния съвет на в. „Литературен вестник”.
  Този текст коментира присъствието на името на Юлия Кръстева в редакционното каре на в. „Литературен вестник” след обявяването й на 27 март 2018 г. за агент на Държавна сигурност.
  След оповестяването на принадлежността на Кръстева към ДС името й продължава да фигурира в редакционното каре на ЛВ вече в два броя: брой 12 от 28.03-3.04.2018 г. (водещ броя А. Бурова) и брой 13 от 4-10.04.2018 г. (водещ броя А. Личева). Ако при първия брой след официалното оповестяване на агентурното минало на Кръстева може да се допусне, че редакционното му приключване е станало преди новината, при втория вече са изминали две седмици от публикацията на Комисията по досиетата. Във втория брой присъства освен това редакционен коментар по случая Кръстева, подписан с „ЛВ”, и водещ броя е гл. редактор на изданието.
  В този смисъл можем да считаме за окончателно решението на ЛВ да остави „Юлия Кръстева (Париж)” на челно място в редакционното си каре. След това решение шестчленното редакционно каре на ЛВ се оглавява от двама агенти на ДС.
  Ако съдим по редакционния коментар в брой 13, това решение не е било лесно. Текстът представлява сложна еквилибристика, сложен танц сред яйца, който да остави непокътнати всички властови ресурси, на които ЛВ разчита в качеството си на академично-литературна корпорация.
  Първият – и най-важен – властови ресурс, без който би бил застрашен контролът на ЛВ върху интерпретацията на близкото минало и настоящето, както и кариерното израстване на ключови фигури в редколегията, е Комисията по досиетата. Първият реверанс в редакционния коментар е съответно към нея: „Литературен вестник“ трябваше да изпълни задължението си по т.нар. Закон за досиетата и предостави на Комисията по досиетата имената на собствениците, на членовете на редакционния съвет, на редактори и водещи на рубрики във вестника през годините. Още повече, че за нас възможно най-пълното осветляване на миналото чрез разсекретяване на всички налични архиви е постоянна кауза. Ето защо приемаме решението на Комисията по досиетата като напълно легитимно, взето в съответствие със закона. Приемаме го такова каквото е.”
  Ключовият ресурс на достъпа до досиетата, който захранва едновременно академичната и поетическата кариера на редактори на ЛВ, включваща незаконното изнасяне на информация под алибито на поезия, принуждава – „трябваше!” – към „приемането” на оповестеното от Комисията, което Кръстева отхвърля като лъжа (и заплашва със съд всеки, разпространяващ тази лъжа). Г-жа Кръстева ще трябва да се задоволи с поднесеното от ЛВ извинение, че е „трябвало” да защитят бъдещия си достъп до досиетата на ДС.
  Т.е. големият западен друг. Без него академично-литературната корпорация също не може: Семинарът, Преводът и Др.
  Служейки на двама господари – Комисията по досиетата и Кръстева – на ЛВ не му остава друго освен да прибегне за умилостивяване на пострадалия втори към лесното елитарно възмущение от „медиите и социалните мрежи”, в които – медиите – същевременно се дефилира, капитализирайки черния пиар на казуса, обяснявайки, че е трябвало да бъдеш секси, за да бъдеш забелязан от ДС.
  Социалните мрежи „прибързано и неинформирано” приеха, че Кръстева е ченге. Академичното изследване на казуса постепенно и информирано ще доведе до професури и релативизация на ченгето в Кръстева и в Прехода като цяло.
  Академичното изследване на ченгето в Кръстева трябва да е „акт на познание и разбиране”, „индивидуален акт, споделен в откритото пространство на толерантния дебат”.
  Оставянето на „Юлия Кръстева (Париж)” начело на редакционното каре на ЛВ е първата естествена стъпка по този добре познат от Мирния преход път в откритото пространство на толерантния дебат от Кръглата маса до предстоящия Семинар за агентурното минало на Кръстева.
  Отворено писмо до редколегията на в. „Литературен вестник” по казуса Юлия Кръстева и Държавна сигурност
  В бр. 13 от 4-10.04.2018 г. на в. „Литературен вестник” с водещ броя гл. редактор на изданието вие взимате отношение по обявяването на Юлия Кръстева като агент с псевдоним „Сабина” към Първо главно управление на Държавна сигурност (външно разузнаване), направено от Комисията по досиетата. Текстът „По казуса Юлия Кръстева и ДС”, в който представяте вашата позиция, е поместен в рубриката „Непремълчано” и подписан с „ЛВ”. Както рубриката, така и подписът предполагат официално изявление на колективния редакционен субект на изданието по въпрос от обществена значимост и политическо естество, т.е. редакционен коментар.
  Редакционният ви коментар добросъвестно уведомява, че Юлия Кръстева е проверена от Комисията за принадлежност към службите в качеството си на член на редакционния съвет на вестника. Въпреки специалния статут на „интелектуалец от такъв ранг”, ЛВ е „трябвало” – това е модалността, в която описвате добросъвестността си – да изпълни задължението си и да предостави на Комисията името й редом с имената на редовите сътрудници на вестника без такъв ранг. Ако Юлия Кръстева не беше поканена за член на редакционния съвет, най-вероятно българската и световната общественост не би научила за агентурното й минало. Това, макар и да е неволно и в модуса на трябването, прави чест на вестника.
  Освен неволността и трябването, които не намаляват заслугата на ЛВ за осветляване на миналото на интелектуалци от такъв ранг, какъвто е Юлия-Кръстевият, вие припомняте, че неволно-принудително засегналото интелектуалеца от такъв ранг „разсекретяване на всички налични архиви е постоянна кауза” на ЛВ. Изглежда обаче, че разсекретеният като агент интелектуалец от такъв ранг, който продължава явно поради ранга си да фигурира в редакционното ви каре като член на редакционния съвет на ЛВ, не взима особено присърце каузата ви за „най-пълно осветляване на миналото”, в прав текст отричайки в прессъобщение на сайта си да е била агент на Държавна сигурност. Няма нищо за осветляване при мен в миналото (на агент на Държавна сигурност), твърди Юлия Кръстева.
  Най-важното изречение в редакционния ви коментар гласи: „приемаме решението на Комисията по досиетата като напълно легитимно, взето в съответствие със закона”. Юлия Кръстева обаче се е обърнала към адвоката си, уведомява ни същото прессъобщение на сайта й, to take any useful action against publications that would complacently spread this allegation – „да предприеме всяко действие, което би било от полза, срещу публикации, които самодоволно биха разпространявали това твърдение”, т.е. твърдението, че тя е агент на Държавна сигурност, базиращо се на обявеното от Комисията по досиетата.
  Вие приемате, от една страна, решението на Комисията – решението на легитимна българска държавна институция – оставяйки, от друга, в редакционното каре на в. „Литературен вестник” интелектуалец от ранг, който отрича твърдението, че е агент на Държавна сигурност, базиращо се на обявеното от Комисията.
  Ваше легитимно право на автономно периодично издание е да имате в редакционния си съвет интелектуалци от ранг агенти на Държавна сигурност. Агентурното минало на тези интелектуалци от ранг не е въпрос обаче на „толерантен дебат”, към който призовавате, а на лустрация. Легитимното ви желание, прозиращо в редакционния ви коментар по казуса Юлия Кръстева, е да продължите да използвате масивите на архивите за актуална академична кариера, без да се налага да взимате каквито и да е редакционно-политически решения по отношение на агентите на Държавна сигурност във вашите редици.
  Да наричате това академично-кариерно „четене и публикуване”, оставящо непокътнати в редакционното ви каре интелектуалци от ранг агенти на Държавна сигурност, непоколебимо „отвеждане до истината” е малко пресилено.
  На 21.03.2017 г. получих на ФБ профила си покана от името на редактор на изданието да харесам ФБ страницата на сп. „Свободно поетическо общество”. Харесах страницата като участник в началната фаза на процесите, довели до създаването на СПО. Споделих страницата на стената си във ФБ.
  След преглеждането на брой 1 на списанието попаднах на нещо, което категорично не мога да харесам – негов сътрудник в първия му брой е Яница Радева, присъстваща в брой 1 на сп. СПО с рецензия.
  За всеки, следил през последните години дори спорадично в. „Литературен вестник”, името на Я. Радева би трябвало да е познато като ключов рецензент на ЛВ, допринасящ за формирането на корпоративно-академичния му профил.
  През лятото на 2016-та, когато се обсъждаше създаването на алтернативно на ЛВ издание, бях останал с впечатлението, че колаборацията със сътрудници на ЛВ, активно допринасящи за формирането на корпоративно-академичния му модел, е изключена по дефиниция с оглед на начина на възникване на сп. СПО.
  По стечение на обстоятелствата взех участие в началната фаза на този генезис. Продължавам да мисля, че ясното разграничаване от ЛВ не е престанало да бъде валиден принцип за всяко издание, възникнало от събитията през лятото на 2016 г.
  Далеч съм от мисълта да се меся в редакционната политика на сп. СПО. Като участник в учредителните разговори обаче държа да заявя, че участието на активен рецензент на ЛВ в брой 1 на СПО е шокираща.
  нима мизерната надежда, че някой ден, когато никой от корпорацията не е издал книга същата година, може да ни огрее е достатъчно основание за това недостойно мълчание
  отказването от настоящото достойнство с оглед на бъдещи ползи не е просто фундаментално сгрешено, то е опасно
  Не съм теоретично и естетически близък до някой, който не възрази, когато бях наречен „черна маймуно“.
  Не съм теоретично и естетически близък до някой, който не възрази, когато анонимен плъх оклевети жена ми, колежка на Миглена Николчина.
  Не съм теоретично и естетически близък с Вас, политически коректни лицемери, които нямахте нищо против расистките и сексистки гадости, адресирани до мен и жена ми от Ваш анонимен плъх.