text: — Той да си гледа свещите — клисарят: Капанови не са пияници! Е, пийнали са като хора, какво? Ако и това е грях, нека ги млатят в казармите пак, да ги млатят!
  Пийналите обущари — баща и син — проточиха шии през пангаря. И младият зашипя към сватбарите в черквата:
  —Гро-ба наме-рете, гроба на Сашка Карабельов! От кожата му хората си направиха вече кесии-и.
  — Лъжат, та-те-е — лъжат, тях-на-та-а... И когато венчават, и когато кръщават, и когато ни колят, все лъ-ъ-ъжат!
  — Лъжат верицата им — кандилкаше се старият. — Ама когато — когато ни колят, Събчо, не — не лъжат. А-а, там не лъжат, тяхната...
  Клисарят гледаше навън, по отминалите обущари. Те се разтушват, разбира се — Капановците: много ги млатили в казармите, превърнали ги на пихтия.
  — "Тц, тц, тц, разбърка се светът. Ето, сватба ли е това: кметът, прокопсаната кметша, прокурорът и н'ам кой още, а нито един от Карабельовия род."
  — Съвладей се, Миче.
  — Казах, вкъщи трябваше да се венчеем, не можем излъга никого.
  ... Той и е вече мъж. А улиците са същите и къщите — същи, и небето, и слънцето — все същи.
  Мичето разкри очи. И и бликнаха сълзи. То — прозорците в черквата бяха морави, златисти и кървавочервени... И гледаше от амвона баща и мъртвешки блед... Защото той умря... Той нали умря — още преди две години...
  — Какво, Миче?
  — Господин Иванов.
  — Миче, засрами се, какъв съм ти аз вече господин!
  Впрочем, той, околийският началник, можеше да вземе, колкото иска — и наследство, и пари.
  "Нека вземеше всичко — в тапии и в полици, както предлагаше кметшата!"
  Сочното лице на Мичето се сви. — Да беше склонил той, околийският, на пари... да беше склонил! Сашко би бил спасен. А всичко друго...
  — Какво, Миче? Защо се усмихна, сладка?
  — Сотире!
  — Какво, пиле?
  "Уф, и защо ще убиват евреин. — Сашко е заклан, милият, родният!"
  ... Младоженецът се ухили. И забърса сълзите на невестата си.
  — Успокой се, Миче. Стига сълзи, гълъбчето ми. Погледни ме, моето мерджанче. Погледни ме де! Е-е?!
  — Какво искаше да кажеш, Миче? Ти искаше да ме питаш за нещо. Отговори де! Е-е?!
  — Искам да видя баба. Ще ми позволиш ли?
  Омръзна това с бабата. Жени! Прегърнат се и — рев: може да ги раздели човек.
  — То се свърши. Това трябва да се разбере. Изкланите— изклани. Свършено.
  Тежката длан на Сотира галеше бузите и—ту едната, ту другата. И когато коравата му китка допираше устните и, тя си ги свиваше.
  А-а! Но той сега ще прави това с нея вкъщи пак — и пак — и винаги!
  Бузите на Мичето изстиваха — полъхваше ветрец. Есен е вече, сякаш късна есен — и вали дъжд, и е студено. А беше светло, грееше слънце и небето синееше.
  ... Да нямаше Мичето поне надежда, да нямаше никаква надежда! О, тогава тя би се решила на нещо. Би свършила със себе си например.
  И Мичето отпадна пак на рамото му — топла и сочна.
  В дъното зееха — тьржествено открити — стрехестите Карабельови порти. По стоборите се катереха хлапета и пред вратите гъмжеха махленки.
  Пияните обущари — баща и син — бяха метнали капи на теме и се разправяха със снажната Капанка. Тя да се не меси, то не е женска работа.
  — Вятър е сватбата им! Убиха сина, като яре го заклаха и насила венчават дъщерята, зам да заграбят Карабельовите богатства!
  Капанката натика едно след друго мъжете в дълбокия двор и зарези вратата. Капнали и са ръцете — да ги увива — по цели седмици — в овчи кожи, а те.
  — Да не сте гъкнали, че хаир няма от вас! Сврете се в хашевито и пукайте!
  — Празник е, сватба-а! Къде си, баба Карабелице, къде си, чорбаджийке, да поведеш хорото ? Махленките запляскаха бедрата:
  — Мълчете бре, хари, жената умира, ха-ха-ха!
  —Внука си искам да видя, снажен, та хубав, господи! Учен и умен, най-учен и най-умен! Дайте ми го-о, доведете, ми го-о: няма да умра, докато не го видя!
  —Ще го видиш — чакай! Иди го търси в дъното на Марица.
  Домът онемя. И при долнята трапеза, до кухнята, се дигна Миндиля — приставът.
  —На нозе! Пие се наздравица за негово величество царя. Да живее, ура!
  —Много свят се е кърдиса-ал. Клали и хлапета, декаде още на школо ходят — тц, тц! То пък защо е, а?
  —За ум. За памет. За да си окачи всеки обичка на ухото
  И засука мустак. После сне поглед на ордена си за заслуга.Той ли не знае кое за какво е !
  Но дядо Рад — или е досущ изкуфял панагюрецът, или го е вече виното хванало — изтъни гьрло:
  —То утре ще му се чуе гласът.
  —Ние си сватбу-уваме тука, а нему псета ръфат леша край Марица. Леша на кръщелника ми, казвам, на Сашка Карабельов.
  — Ха, и таз хубава! Сашко Карабельов тютюни купува по Кърджали: вчера се получи телеграма от него. Ако се е случило с човека нещо, чева полковникът и околийският ще дигат днес сватба.
  — Я не давайте на това старо куфало да пие: ей че не знае вече що брътви!
  —Знам а-аз, тачат ме на пазаря, та узнавам. То си е веке като на длан. Фанали са и него. Сашка Карабельов, заедно с другите. Фанали го и хоп — в клопката. А през денеси го спастрили. Това си е: спастрили ги! Пофали ми се сам тоя, декато ги е клал. Бръкна хе тъй е в джоба си и извади... Чудя се, какво ли ще е? Пък то кожата! Кожата от лицето му... на кръщелника ми, на Сашка Карабельов... Кожата бе, същинската, с мустачките и веждите... Одрал го е като яре, тю-ю! То пък защо е, а? То за-що-о е-е?!
  И Миндиля се размаха — еднъж, че дваж и триж — все по дългия врат на панагюреца. А после го изхвърли на пруста.