text: Къде зимуват прилепите – Котел – 30.01.2015 – 01.02.2015 – Спелеоклуб "Бургас-НЕПИАСТ"
  Къде зимуват прилепите – Котел – 30.01.2015 – 01.02.2015
  Тити – (СОТ. Нинджа. Пинчер Нинджа)
  За базов лагер беше определена къща в землището на гр. Котел, където домакинът бай Кольо влезе в ролята на ятак и в следващите 3 дни стоически понесе купищата кал, постоянното неконтролируемо включване на алармата Тити, концертите от две китари и 5 вокала с няколко продължения, частичното разрушаване на оборудването в къщата и проснатите на двора пещеризони, неминуемо съпътстващи нашата скромна експедиция. В къщата (за техен най-голям късмет, защото успяха да се запознаят с нас) бяха настанени и две други семейства, които веднага посветихме в детайлите на нашата дейност и направихме заедно демонстрация по зареждане с енергия и светли идеи с помощта на енергийни напитки, предоставени ни от Радостин от Сунгурларе, за което изказваме благодарност тук. Край на ден първи – за някой преди първото, за други точно след четвъртото акапелно изпълнение на саундтрака на филма "Бялото слънце на пустинята" (всички знаем за какво става въпрос).
  Ден втори от експедиция за броене на прилепи. Основната част от нашата работа е забавена съществено заради лошите метеорологични условия. Първият поглед през прозореца, който по случайност беше с изглед към градското гробище, ни откри апокалиптична картина на ужасяваща буря, която може да се класифицира като "тропически ураган… със сняг". Стратегически изчакахме по-благоприятни условия. След третия чай за едни и второто посещение на тоалетната за други, се откри прозорец от "хубаво време" (да се чете "дъжд без сняг"). Броячният екип в състав Ачо, Мира и Папен преустанови дъвченето на мекици (които Папен самоотвержено достави в пристъп на необмислен героизъм) и единодушно се втурна към оформящото се като приключение посещение с научна цел на пещера Ледника/Ледницата. Всъщност докато карахме към пещерата дъждът спря, но е редно да опишем целия драматизъм на ситуацията.
  Очакваха ни 240 метра спускане, което трябваше да преодолеем само с помощта на собствените си мускули. Въже не носехме, а и нямаше нужда Пещерата представлява каскада от водопади – прагове, дълбоки от 2 до 10 м, което правеше свободното преминаване възможно. За допълване на преживяването от праговете щедро се изливаше вода с температура 6 градуса. Това описание дава представа защо нямахме търпение да започнем проникването и без колебание се спуснахме по падналите на входа дървесни стволове, които представляваха първото препятствие. Последваха няколко метра спускане по ледена пързалка (няма как без лед – затова пещерата е кръстена така, а не например "сухатахоризонталнаприятнотопла дупка"). Последваха няколко камини, тесняк и ето ни в началото на каскадата. След няколко прагчета водата и височината престана да ни прави впечатление, а и бяхме заети да отбелязваме в тефтера първите зимуващи прилепи – подковоноси и големи нощници, които Папен и Ачо бързо започнаха да разпознават (без да споменавам как ги наричаха за благозвучие).
  Като категория на трудност отвесите варират между 3+ и 4, но обилната студена вода и нестабилните буци варовик вдигат нивото до 5 (на места с обратен наклон). Справихме се с пещерата за 2 часа и 50 минути със всичкото "моткане", както спътниците ми нарекоха честото спиране, взиране в някой висящ от тавана прилеп и записването в тефтер.
  След като излязохме от пещерата направихме общ преглед на групата и установихме, че 2/3 от нас са мокри на 100%, а останалата 1/3 се казва Ангел и само бута статистиката. При създалата се ситуация на подгизване нямаше как да екипираме "Академик" – втората пещера от дневния план, затова заджвакахме по обратния път към автомобила и базовия лагер.
  Събрахме се с наземния екип, който беше практикувал културен туризъм и обменихме опит и преживявания. Останалата част от вечерта премина в лекуване на измръзвания с лечебни билки (предимно настойки от Vitis vinifera по стара знахарска рецепта). Трябва да отбележим и факта, че един от членовете на екипа имаше рожден ден на 1 февруари (другия ден), затова празненството беше нещо като мини Нова година – изчакахме 12, казахме Наздраве и си легнахме (имаше и торта).
  Напуснахме базовия лагер. Бай Кольо ни изпрати с усмивка – или е щастлив, че сме дошли или, че си тръгваме.
  Планът за деня е Пролазката пещера до с. Пролаз. Ролята на гид зае местният пещерняк Георги Гюров – Рамзес, който ни заведе и отключи предпазната решетка на пещерата.
  В Пролазката пещера нямаше много прилепи – само рехава група от големи нощници и подковоноси, примесени с пещерни дългокрили, но пък си заслужава посещението.