text: Пожелай си нещо! Трета Част - Spodeli.net
  Пожелай си нещо! Трета Част
  преди: 6 години, 1 месец, прочетена 2289 пъти
  Джесика се събуди в много добро настроение. Тя скочи от леглото, преоблече се и слезе долу. За нейна изненада, баща й си беше вкъщи. Имаше черна коса, кафяви очи и доста висок. Той стоеше на масата и пиеше кафе. Щом я видя каза:
  -Здравей Джесика! Как си?
  -Тате! Най-сетне идваш!
  -Разбрах, че по-рано сте излезли във ваканция. Днес нямам никакви задължения, така че си мислих да отидем някъде. Все пак не може да скучаеш.
  -Добра идея, татко.
  Беки се намеси в разговора и извика:
  -Закуската! Яйца по английски с бекон. Хапвайте.
  -Благодаря, Беатрис! -това беше името й, Беки беше малкото й име, баща й не беше свикнал да я нарича така, както Джесика
  -Изглежда много вкусно! -промълви момичето и залапа
  -Най-сетне почна да ядеш, вече се бях притеснила, че ще се разболееш... -каза загрижено прислужничката
  -Стига де. -намръщи се тинейджърката
  -Добре, де... Джордж... -обърна се тя към баща й-Няма ли да похвалиш дъщеря си? Скоро получи златен медал за някакво стихотворение...
  -Разказ. -поправи я момичето
  -Да де, а и оценките й са все отлични. Аз примерно
  много се гордея.
  -Джесика не обича да я хвалят... -промълви Джордж
  -Най-сетне разбиране! -каза Джес
  -Е, аз само... -оправдаваше се Беатрис-Ааа, имам работа...
  -Така де, мислих си, да направим нещо през ваканцията. -продължи баша й
  -Можем да напуснем Лос Анджелис за две седмици и да се върнем в Бостън. Ще видиш отново старата ни къща, приятелите си, изобщо всичко, което не си виждала от 5 години. Ще се върнем в родния ти град.
  -О, тате ти си върхът. Кога тръгваме?
  -Знаех, че няма да откажеш, от много време го планирах. Датата на тръгване е утре. Но ще станеш рано, защото полетът е от 10 часа. Купил съм вече билетите.
  -Толкова се радвам! Благодаря ти, страшно много!
  -Само, че купих три билета.
  -О, и Беки ли ще идва?
  -Не, скъпа, тя ще остане, за да се грижи за къщата ни и за кучето ти. Ейлин ще дойде с нас.
  -Ейлийн!? Но, тате, как можа да го направиш? Тя ще съсипе всичко, както винаги. -отвърна мрачно момичето
  -Джесика, не мога да я оставя тук. С Беки няма да се разбират, пък и тя също искаше да отиде някъде да се разнообрази. От толкова време се подготвя за това. Дори сега е горе и си приготвя багажа.
  -Но тате...
  -Няма но! Обещавам ти, че ще изкараме супер!
  -Ами добре...
  -Сега отивай да си приготвяш багажа, ще останем две седмици трябват ти поне два куфара. Хайде, мила не унивай, ще се видиш с всичките си роднини и приятели.
  -Добре, но... ми дължиш една услуга, за това, че покани и този дявол...
  -Ще вземем и Пламък!
  -Какво? Не, няма да взимаме кучето.
  -Тате длъжник си ми. Щом аз ще търпя Ейлин, тогава ти ще търпиш Пламък!
  -Добре... печелиш. Но знаеш, че в самолета ще пътува в багажника.
  -Ще издържи... Както когато се преместихме в Лос Анджелис, тогава пак се возеше там-така беше, защото Пламък бе подарък от Рейчъл и тогава, макар, че Джордж, искаше да не взимат кучето, а да го оставят в приют, Джесика така упорстваше, че той най-сетне се съгласил.
  -Е, аз отивам да си оправям багажа. -каза Джесика и се качи по стълбите
  -Е, май съм готова с целия багаж. -каза уморено Джесика и се тръшна на леглото
  Пламък радостно заподскача, май разбираше, че ще пътуват. Както споменах, стопанката му го беше възпитала много добре, пък и породата голдън ретрийвър, бяха доста умни.
  -Ооо, Пламък, толкова се радвам, че пак отиваме в Бостън! Не мислих, че някога ще се случи, но ето че... -тя се омълча, но довърши-ще е за толкова кратко време... Бих дала всичко да се преместим отново там. Къде му беше умът на татко да се местим в Лос Анджелис. Дойдохме тук и веднага се запозна с Ейлийн. Макар, че всичките ни хубави спомени са от Бостън...
  Пламък този път не я разбра, но се настани до нея и загледа тъжно.
  -Знам... Сигурна съм, че и на теб ти липсва. Ще познаеш града веднага, ти имаш добра памет.
  Изведнъж се почука на вратата.
  -Джесика... -това беше Ейлийн- радваш ли се за пътуването, което те очаква?
  -Да, много...
  Всъщност, Ейлин бе доста добра и мила, но явно Джесика не искаше да приеме, че тя може да замести майка й, и за това не я харесваше, дори и Пламък щом я видеше почваше да й ръмжи
  -Нямам търпение и аз. Исках от много време да посетя Бостън. Аз никога не съм ходила там... По начина, който го описвате всички, сигурно е прекрасен град.
  -Може би не, за теб няма да ти е толкова интересен като Лос Анджелис, но Бостън е моя роден град, там живях едно прекрасно детство, за това и го обичам, А, представяш ли си, все едно ти да напуснеш Лос Анджелис за пет години, така е и за мен. Много ми липсва! -в един момент Джесика разбра, че споделя чувствата си с неприятната за нея Ейлийн и замълча, а след малко добави-Ти защо дойде? Да ми натякваш, че ще идваш и ти, нали?
  -Джеси, чуй ме... Аз не съм твоя майка, и никога не бих искала да я заместя... Но, се опитвам да ме приемеш. Пет години минаха откакто се познаваме и още не ме харесваш. Много пъти съм се опитвала да говоря с теб, но ти не искаш да ме чуеш. Знам, че по душа съм тинейджър. Ходя по дискотеки, молове и тн., но винаги съм искала да се разбираме с теб. Искам да се разхождаме двете, да си споделяме и...
  -Не искам да имам нищо общо с мен. Държа се учтиво, заради татко. -изръси момичето, а Пламък погледна Ейлийн ядосано и изръмжа
  -Джеси... Искам да си станем близки. Поне ми дай шанс, да се сприятелим. Много ми е неприятно, че в тази къща и ти и Беки... дори и кучето ти ме мразите! Не разбирам, защо съм ви толкова неприятна... Вярно е, руса съм, имам татус и екстейшъни и доста грим, но не
  съм толкова незряла, колкото си мислиш...
  -Съжалявам, но не искам да си ставаме близки, и ако обичаш напусни стаята ми.
  -Добре... -каза Ейлийн мрачно и си отиде, след което Джесика ядосана погледна Пламък и каза:
  -Виж я тая! Не стига, че не я понасям, ами и иска да ставаме приятелки! Да, ще стане на кукуво лято!
  Пламък явно я подкрепи.
  hash: d6b61fa6ba
  1. Здравей! Аз съм авторката на "Зелена пътека", та... искаше мнение и аз ти го давам сега :)
  Чета историята, откакто си пуснала първата част и мога да кажа, че съм съгласна с някои от предишните коментари - има доста повторения на места и това никак не е хубаво, наистина. Няма да коментирам правописни и пунктуационни грешки, защото всички ги допускаме и не е чак такъв голям проблем, освен ако не се прекалява с тях, но твоите не са много. В другите глави беше балансирано между пряка реч и описания, но точно в тази част диалозите ти са прекалено много...
  НО, като цяло, идеята ми се е вижда интересна и ще продължавам да си следя историята. Пишеш някак увлекателно и привличаш вниманието на читателя. Мисля, че това е всичко, което имам да казвам и това е моето мнение. Ако се сетя за още нещо, ще пиша пак. :)