text: Андрей ГЕРМАНОВ е роден на 17 юни 1932 г. в село Яворово, Варненско. Завършва руска филология в Софийския университет "Св. Климент Охридски". След завършване на университета известно време е учител в с. Дългопол. По-късно - хоноруван преподавател по руски език в МЕИ (1958), журналист във в. "Народна младеж" (1959-1960), сп. "Младеж" (1961), редактор в издателство "Народна младеж" (1964-1966), в отдел "Поезия" на издателство "Български писател" (1967); редактор и завеждащ отдел "Поезия" в издателство "Народна младеж"; заместник главен редактор на сп. "Съвременник" (1973-1974). През март 1974 г. става главен редактор на сп. "Пламък". От април 1980 г. живее в с. Боженци. През този период става председател на Дружеството на писателите в Габрово и главен редактор на алманах "Зорница".
  Автор е на книгите "Кълнове" (1959), "Работнически влак" (1962), "Родов герб" (1964), "Равноденствие" (1965), "Самоубийствено живеем" (1979) и др.
  Стихотворението "Пролетна гора" преписах от прашното течение на вестник "Работническо дело" (брой 92, 8 април 1973 г.). То ме върна назад във времето, то породи тези бележки, единствено от желание да покажа един факт от поетическата и жизнената биография на Андрей Германов. Не съм критик и не мога да анализирам нито стихотворението, нито творчеството му. Някой ще каже: какво толкова има в "Пролетна гора"? "Нарисувал" една природна картинка...
  Сам Андрей говореше и пишеше, че го занимават непрекъснато няколко теми: за родовия корен, природата и човека и човека и обществото. За всяка от трите теми той има десетки стихотворения. И всяко едно от тях има отделна история - индивидуална и неповторима, както животът на всеки от нас.
  За написването и публикуването на "Пролетна гора" (нескромно казано) и аз имам някаква заслуга. До промените от деветдесетте години на миналия век за Седмицата на гората, която се провеждаше в началото на април всяка година, вестниците отделяха значително място на своите страници. В месечния план на отдел "Селскостопански" бяхме предвидили статии от директора на Института за гората при БАН и от заместник-министъра на горите и опазване на природната среда, очерк за лесовъд - Герой на социалистическия труд, и стихотворение. От кой поет да бъде стихотворението?... Познавах се лично с Андрей Германов от няколко години и реших да го запитам дали няма четиристишия за гората. "Нямам... Но имам една тема, която ме занимава от по-рано... Ти нали не си от Културния отдел?..." - попита ме на свой ред Андрей.
  Обясних му, че тази задача сме си поставили, тъй като за гората други в редакцията не се сещат. Искаме да дадем на читателите и художествено произведение... Не си спомням кога точно сме говорили, най-вероятно - в началото на март. През 1973 г. Седмицата на гората "открихме" на 2 април. Какъв срок съм му дал, и това не помня. Но Андрей сам ми се обади в един мартенски следобед: "Извинявай, срокът мина... Може ли да задържа още ден-два стихотворението. Искам да го пипна тук-там..." Мина и вторият срок. На 5 април отново ми позвъни: "...Бях малко болен, ако не е късно, вече съм готов..."
  Получих стихотворението "Пролетна гора", прочетох го и сложих подписа си. Представих го на завеждащия отдела Вълко Грозев. И той се зарадва като мен: харесвал този поет, скоро бил чел негови четиристишия в списание "Септември"... бил и състудент с жена му Римма... След втория подпис отнесох стихотворението на първия заместник главен редактор Любен Велев, който наблюдаваше кампанията за седмицата на гората. Той ме погледна дружелюбно и ми каза: "Нали знаеш, че стихотворенията са монопол на Културния отдел?... Дай го на Атанас Дишев да го види!" Дишев го прочете и го разписа без "забележки". Но преди това ме пращаше при Лиляна Михайлова - тя да решала съдбата му. Възразих: "Ти, ти го виж!"... После обратно го върнах при Любен Велев. Така след четири подписа стихотворението "Пролетна гора" бе публикувано, добре оформено в каре.
  Ако разказвам тази история, разказвам я за да се знае, че Андрей Германов не пишеше "леко" своите стихотворения, както говореха в седемдесетте години за него звани и незвани. А и днес се намират завистници и ругатели... За Андрей писането на стихотворения бе висша цел и откровение!
  Нима това стихотворение е било самоцелно упражнение да "нарисува" пролетната гора? Повърхностният читател няма как да разбере идейния замисъл, превъплъщаването на поета в "гледка" от природата. Как съзерцанието е събудило в душата му съкровено-екзистенциалната асоциация, "темата", която го е занимавала дълго преди да седне и да "извае" тези 32 стиха... "Четец", голям "четец" на природата бе Андрей Германов!
  Онези, които го познава отблизо, сигурно ще се съгласят, че той беше необичайно сдържан, самодисциплиниран, работохолик в добрия смисъл на думата.
  През лятото на 1976 г. на въпроса: как пишете? за вестник "Народно дело" (Варна) даде следния отговор:
  - Във всеки случай рядко ми се е случвало да напиша стихотворение веднага, в момента на хрумването. Идеите си обикновено нося дълго... Всяко стихотворение написвам обикновено наведнъж, защото втори път вече не може да се създаде същата емоционална атмосфера... Винаги със стиснато сърце и след колебания давам стихове за печат.
  За последен път срещнах Андрей Германов в един слънчев априлски следобед на 1981 г., месец преди смъртта му. Бяхме с Янаки Петров. Андрей идваше с бавна крачка насреща ни по "Графа", а на Янаки сякаш поникнаха крила. И сега са пред очите ми: Янаки ускори крачката си, а Андрей се спря на тротоара пред днешната сладкарница "Табакерата". Спря се, зарадван да ни види и чуе...
  Няколко седмици по-късно Андрей Германов си отиде от белия свят преди да навърши своите петдесет години. Твърде рано си отиде от белия свят и Янаки Петров... Ще завърша беглия си спомен с последното от четирите стихотворения, които Янаки написа в памет на Андрей:
  ПЕТЪР РАЙЧЕВ първият прославител на българската певческа школа | Вестник "ДУМА" - ДУМИ МНОГО, ДУМА Е ЕДНА
  125 години от рождението на прочутия тенор. Със своите забележителни сценични и вокални качества той покорява световните оперни сцени и у нас има повече от 40 роли в над 600 представления
  Тенорът Петър Райчев (1887-1960) е не само най-прочутият наш артист от "Зората на българската опера" - първите десетилетия на ХХ век, но и първият българин, който завладя световните оперни сцени. От 1914 до 1940 година, времето на активната му кариера като изпълнител, той е сред ранглистата на световните певци. Пее в най-реномираните театри и концертни зали на три континента, цяла Европа, в Азия и Америка - от Лондон и Мадрид, през Берлин и Москва до Владивосток и Токио, от Стокхолм до Ла Валета. Именно чрез неговото име светът чува и се убеждава, че в малка и неотдавна освободена България се раждат необикновени таланти и се създава култура на световно равнище. Защото нивото на неговото изкуство според тогавашната критика е съизмеримо с това на прочутите му партньори - Шаляпин, Тоти Дал Монте, Тита Руфо, Карло Галефи, с които пее на големите сцени като Болшой, Ла Скала, Сан Карло, Гран опера, Щатсопер, Виена... Талантът му е високо оценен от велики музиканти от епохата като Тосканини, Прокофиев, Умберто Джордано, Пиетро Маскани, Бруно Валтер. На водещите оперни сцени се състезава с първите тенори в света - Карузо, Пертиле, Тито Скипа, Феручо Талиавини и Бениамино Джили.
  Роден в черноморската ни столица Варна преди 125 години, завършил с пълно отличие и златен медал само за три години осемгодишния курс на Московската консерватория, класа на италианеца Мадзети, по-късно той специализира при прочутия тенор и педагог Фернандо Де Лучия в Неапол, след което започва неговата бърза и блестяща певческа кариера. От 1914 до 1920 година пее предимно в Русия, като постоянен гост - солист на всички големи театри - от Санкт Петербург и Рига до Лвов, Киев и Одеса. Руската оперна школа и особено руският драматичен театър оказват силно влияние върху формирането му като певец и артист. Може да се каже, че изкуството му е рядък и много успешен синтез между италианското белканто и реалистичния руски театър на великия режисьор - реформатор Константин Станиславски, неговия кумир. Всъщност артистът и певецът при Петър Райчев се сливат в неразривно цяло.
  "Когато бях на негов спектакъл или концерт, винаги оставах покорен и очарован от властното влияние на неговата ненадмината, рядко емоционална игра", пише в една от книгите си журналистът Петко Тихолов. Наистина за неговите зрители и слушатели е било твърде трудно да отделят, която и да е от многото му роли и да я оценят като върхова. Защото Петър Райчев е еднакво убедителен и в комичната, и в лиричната, и в драматичната опера. Еднакво блестящ, убедителен, неповторим и като Алмамива, и като Марио Каварадоси, и като Рудолф и Алфред, и като Калаф или Дон Хозе или Вертер. Артист на превъплъщението, при това тенор, нещо рядко в жанра, той винаги влиза в кожата на своя герой, за да се превъплъти напълно и публиката да забрави, че това е Петър Райчев като Алмавива или Дон Хозе, а да види пред себе си единствено Алмавива или Дон Хозе!
  Във всяка от своите близо 80 централни роли от класическия руски, италиански, френски и немски репертоар, Петър Райчев се стреми да постигне художествено и техническо съвършенство, да издигне публиката до себе си, да покаже силата на своето необикновено майсторство. Защото той е сред първомайсторите у нас в този труден жанр, за който по неговото време не сме имали нито традиции, нито велики образци. Самият Райчев създава традиция, оставя следа в българската опера, която наскоро отбеляза стогодишнината си (докато жанрът, знаем, е на повече от 400 години).
  Своите забележителни сценични и вокални качества той разгръща и на родна сцена в повече от 40 роли от българския и световния репертоар, изпълнени в повече от 600 представления. Пее на много езици, но често и на български, изпълнява роли от новонаписани български опери, а също така и художествени песни от наши автори. Да, той гостува много по света, но никога не забравя Софийската опера, концертира редовно и из страната. Чувства за свой дълг да популяризира това високо изкуство сред широката публика. Обича да цитира една мисъл на любимия му Чехов: "Не Гогол трябва да слиза до народа, а народът да се издига до Гогол". (Докато у нас сега става обратното!).
  През време на дългата си и плодотворна кариера Петър Райчев развива до истинско съвършенство многообразието на изключителната си гласова дарба. Като вокалист остава в спомените (и за щастие и в записите си, макар и малко) като безспорен майстор на меката изразителна италианска кантилена, изхождаща от един природно красив, със светъл и топъл тембър лирико-драматичен тенор. Както могат да ни убедят сега записите му от Златния фонд на БНР, неговата фраза е пределно темпераментна, градираща, с ярки, вълнуващи драматични акценти. Като певец и педагог оставя след себе си школа и немалко последователи. След него в българската опера от 50-те години заблестяват имената на редица български тенори на световно ниво - Никола Николов, Николай Здравков, Тодор Костов, Любомир Бодуров, Илия Йосифов, Тодор Бонев, но народният артист професор Петър Райчев си остава първият, неповторимият, първопроходецът! А когато приключва с певческата си кариера, темпераментният артист става много добър режисьор и основава операта в своя роден град Варна през 1957 година, като поставя там прекрасната опера на Сметана "Продадена невеста" (диригент-постановчик е неговият син, младият тогава Руслан Райчев), работи всеотдайно и за укрепването на новосъздадените след 1944 година държавни опери на Русе, Стара Загора и Пловдив. Режисира повече от 20 постановки, раздава се щедро, без остатък до смъртта си, през август 1960 година.
  Неговият син, Руслан Райчев (1919-2006), също остана в историята на българската музикална култура като един от най-големите оперни и симфонични диригенти - градители, работил, подобно на баща си за България и за прослава на българската музикална култура по света.