text: Днес бях на фестивала „Сурва“ в Перник. За последен път бях ходил някъде през 94-та или 95-та, и тогава не ми направи особено впечатление.
  Сега обаче бях наистина като омагьосан. Кукерските представления в България за мен са една от най-автентичните, най-непретенциозните, най-свободните и най-вълнуващите форми на българската култура.
  Най-вероятно защото никой на държавно ниво не се е юрнал да пази авторски права или пък да изпълнява национални стратеигии чрез кукерски обичаи. А дори някой да го прави на местно ниво, то той го прави по неповторим за себе си населеното си място начин.
  Поне за ден на различните е разрешено да сключват бракове, да се се обличат както искат, да демонстрират открито нестандартните си предпочитания. Те и жените си имат ден, така че не е прецедент...
  Групата от Дупнишко представи танц на плодородието и берекета, а това е дупнишкият символ на плодородието и берекета.
  Ромската група от Радомир беше една от малкото, в които нямаше персонаж „циганин“. Отделно, това беше групата с най-добър български език. За съжаление, публиката мълчаливо изгледа представлението им и не ръкопляска.
  Много добре щеше да е, ако някъде около хилядите сергии имаше тоалетна или поне от гадните химически кабинки. Брошурки и някакви други материалчета с програмата също щяха да помогнат. Сайтът е много зле (превъртете текста надолу)
  Едно време думата ЪГЪЛ беше единствената в българския език, започваща с Ъ. А сега вече има още една: Ъпдейт...
  Честно казано, не вярвах, че един мой нервен изблик, ще предизвика следния разговор във Фейсбук. Нещо ме хванаха нервите, когато чух израза „ъпдейт на ордерите“(!!!) оня ден и написах като мой статус във ФБ следното:
  След което под статуса се развихри доста интересна дискусия, която с негласното разрешение на участниците публикувам и тук. И понеже темата е езикова, реших за всяка обсъждана дума, термин или израз да покажа и какво мисли Гугъл по въпроса в картинки, снимки и изображения – абе, нещо като картинен речник да се получи :)
  Стойчо: Едно време думата ЪГЪЛ беше единствената в българския език, започваща с Ъ. А сега вече има още една: Ъпдейт...
  • М.К. Стойче, точно с теб най не желая да споря на тема езици, че не е гот. : ) И все пак.. "do" мисля, че се чете "ду". Да уточня - на английски. : }
  • Ф.Д. Би било прекрасно, ако решенията за тези неща се взимат от народите, а не от държавните глави : )
  • Ф.Д. ‎"Кой идиот ще сложи отявлен престъпник на висш държавен пост... освен средния гласоподавател, де" ;) Хайде, трябва да излизам отново. До после : )
  • С.Н.Извинете, не политизирайте, всички думички, дето изредихте досега, с изключение на ъгъла не са дошли от никакви държавни глави, а от човеците, от практиката тъй да се каже.
  • П.Н.Всички тези думи, дето ги редите, с новия закон за езика ще отпаднат и ще остане само ъгъла!!!
  • П.Н.Ами то е АХА (книжовно, де; но законът ще е за книжовния език, така че без ЪХЪ!!!). Но има нещо друго, междуметието "ъ", което често срещаме в удължен вариант: "...ъ-ъ-ъ-ъ..." (любима вметка в речта на много политици)-
  • С.Н. П.Н., аз много се възмутих от присъствието на думата "джиесем" в буквара на сина ми, но видях, че я има в новия правописен речник на уважаваното издателство Хейзъл. Тъй че не си прав, че ще отпаднат, даже може да влязат и разни безумия (както впрочем става обикновено с новите български закони)
  • П.Н.Добре, хайде сериозно, защото това за закона за езика беше смешка във връзка с изказване на един политик; такъв закон просто няма да има. А иначе в езика няма как да не навлизат чужди думи. Каква е българската дума за "джиесем"? Няма такава. В такъв случай чуждата дума става нормална дума от българския език. Същото е и с думата "компютър", да речем, и с много още други. Правилото всъщност е просто: ако има българска дума, чуждата се използва само със стилистична натовареност, но ако няма българска дума - чуждата!
  • С.Н.Аз лично нямам обяснение защо, но не я харесвам и безпроблемно употребявам "телефон". Кой ползва други телефони, освен мобилните в днешно време? Все по-малко хора. Е, какво пречи под "телефон" да разбираме - мобилен
  • П.Н. С.Н., думата "телефон" не се отнася само за съвременните телефони, а всички телефони от Александър Бел до днес, това пречи. Така че няма как, казвайки "телефон", да разбираме "мобилен". Езикът си има закони, които не се поддават на харесване и нехаресване.
  • С.Н.Дай сега, щом Стойчо: няма нищо против да не говорим само за "Ъ", да подискутираме звучната българска дума "промоция" или "примоция", както я изписват по сергиите, махни ги тез телефони, че много зациклихме с тях, а, к'во ще кажеш?
  • П.Н.Зациклихме, защото "телефон" не означава само "мобилен телефон", затова. А каква е българската дума за "промоция"?
  • Стойчо: NP : ) Аз също много се дразня, когато се използва чуждица, когато има български аналог. Но когато няма българска дума – не виждам проблем да се ползва чуждата. Даже аналогът на омразния ми „ъпдейт“ е „актуализация“, която също не ни е завещана от светите братя ;-)
  • П.Н.‎"Актуализация" е дума, отдавна наложила се в езика ни, така че тя е вече част от него. Замяната й с "ъпдейт" е неоправдана!
  • Стойчо: да, или може би „обновяване“ , но последното като че ли е по-широко от „актуализацията“ версията на програмите
  • Стойчо: Горчивата истина е, че строго погледнато Ъпдейт е жаргон - дали професионален или фирмен – но си е жив жаргон. Докато джиесема е много сбъркан дума за телефон – по простатат причина е, че GSM е стандарт за предаване на информация, а не апарат. Все едно да наричате телевизора си ПАЛ или СЕКАМ или Йечди... ;-)
  • П.Н.За "обновяване" не съм се сещал, на мене ми се струва, че двете думи са равностойни като семантика.
  • П.Н.А, думите, когато преминават от един език в друг, могат да променят значението си. Езиков закон, съжалявам.
  • Стойчо: Пък „промоция“ винаги съм си мислел, че значи „представяне“, въпреки, че иска да каже „временно понижени цени“
  • П.Н.И аз мисля, че по-скаро става въпрос за използване в смисъл на "представяне на нещо с намалена цена".
  • П.Н.Ами най-обикновен. Езиковото развитие се се основава на езикови закони. Факт. Има например закон за най-малкото усилие. По силата на този закон старобългарската дума "бпчела" е станала "пчела" - произнася се с по-малко усилие. Това е съвсем сериозно, никаква смешка не е.
  • П.Н.Смисълът на думите се определя от това, което мнозинството им придеде като смисъл... Още един езиков закон.
  • П.Н.За някои думи може и така да се получи. Езикът, що се отнася до лексиката и семантиката (значението) понякога е много динамичен. Че понякога и в морфологията. За един само век сме изгубили падежната си система. А е била пълна...
  • С.Н.Добре де, аз виждам, че разбираш от български език, защо тогава с такава лекота се съгласяваш с, меко казано простотии от рода на "джиесем" и "промоция"
  • С.Н.За "придаде" мога да ти дам един съвет - копирай си грешния коментар, изтрий го, после го "paste-ни" ;) и го коригирай
  • С.Н.Някой може ли да каже как да ползваме словосъчетанието "copy-paste" на български, много ще съм му благодарна. Това "Копирай-постави" ми звучи доста ... и аз не знам какво. Дайте нещо по-разговорно
  • П.Н.Е, остана и да не разбирам, аз съм филолог по образование и призвание... : ) А думите "джиесем" и "промоция" вече са добили такава повсеместност, че ничие съгласие или несъгласия няма да ги помръдне от мястото им. Впрочем, в кои диалекти падежите още мърдат? А за "copy-paste" е лесно: аз казвам "копиране и поставяне". Мога да го наместя във всяко изречение безпроблемно.
  • М.М.Идеята на "промоцията" е, че цената е поощрителна. С други думи, ако трябва да се преведе смислово спрямо значението на "промоция" в смисъла на понижени цени, то трябва да се замести с "поощрение" или "поощрителни цени." Поощряват те да купиш, защото в срока на промоцията (поощрението) цената е по-ниска от нормалната.
  • П.Н.Падежни остатъци, има ги и в книжовния език, но в някои диалекти са повечко. За падежна система обаче не може да се говори.
  • М.М.Българското съответствие (чуждица на "съответствие" е "аналог") на "интерпретация" е "тълкуван(и)е".
  • П.Н.Думата "интерпретация" има по-широко значение от "тълкуване". Зависи в какъв контекст е употребена.
  • М.М.Нали се стремим да говорим на български, с български думи? Това, че влагаме в чуждиците някакъв по-широк смисъл, не означава, че трябва да забравим думите, които са с български корен. През 1990 година политиците масово говореха за имиджа на партията. Тогава трябваше да гледам в английския си речник да видя, (аджеба,) за какво става дума. "Image" - образ. Разбира се, сега пак някой ще каже, че имидж има по-широко значение от "образ", нали?
  • М.М.Предполагам, че може да се подходи по два начина за "интерпретация в музиката". Или да се разшири смисъла на тълкувание и да стане "тълкувание на музиката", в смисъл, това е неговото (на музиканта) тълкувание на тази пиеса, или пък, интерпретация да се остави като "позволена" дума само в смисъл на "интерпретация в музиката".
  • П.Н.Защо не. При преминаване в друг език думите не само могат да променят значението си, както отбелязах по-горе, но и да го разширяват. Нормално явление.
  • С.Н.Аз съм съгласна, добре, хайде да я оставим само за музиката. Давайте нататък, следващата дума коя да бъде
  • С.Н.Извинявай, ама сега бръкнах и в твоя блог, хареса ми, разбрах, че си учител, повече такива учители желая
  • П.Н.Защо извинения, няма нищо, поговорихме си хубаво, което за мене е нещо много рядко, защото по принцип не участвам във форуми (веднъж на петилетка)...
  • П.В.Само една поправка – падежната система в българския език не е изчезнала само за един век – няколко века са били необходими. :)))
  • П.Н.Само една поправка – падежната система в българския език не е изчезнала само за един век – няколко века са били необходими. :)))
  Е, винителна форма има и у Вазов например, а това е кратя на 19-началото на 20 век... Затова децата, като четат "Апостолът в премеждие", мислят, че "Ковачева" е на Ковачев жена му... :)))
  През последните седмици се събраха много поводи за критика на властта. И аз не ги спестявам, когато имам възможност, особено пред медиите.
  Дали връщам комунистите и Държавна сигурност на власт? Дали застрашавам бъдещето на България? Дали критикувайки по-малкото зло, аз давам път на по-голямото? Признавам си, че си задавах тези въпроси.
  Не мисля, че истината може да навреди. Истината е като кислородна вода, която избелва и дезинфекцира обществената атмосфера. Тя увеличава вярата на хората в това, че не всички са порочни, че не всички с власт, информация, връзки и пари са готови да пожертват първо хората и истината в името на някакви по-далечни цели, „за тяхно добро“, защото досега това се е случвало много пъти, а „доброто“ въобще и не се е появявало.
  Истината е доверие към хората около тебе, уповаване върху силите и преценката им. Истината има свойството да събира сила, а не да я прахосва.
  Не вярвам в заговора на елита. Не вярвам, че лъжата е необходима за прогреса. Вярвам, че винаги има начин фактите да бъдат поднесени добронамерено и разумно, вярвам че има начин хората да се обединят около благородна цел и вярвам, че има начин това да стане, без да се лъже.
  В нашата политика новото е добре забравено старо - възродиха се вицовете за милиционери и политическите вицове (което в България си е едно и също).
  Аз си спомням, че два пъти съм бил изправен пред подобна дилема. Първият път, когато трябваше да избирам между Жельо Желев и Велко Вълканов за президент. Велко Вълканов беше отчайващ, а Жельо беше натрупал толкова „черни точки“, че не можех да го понасям. Срам ме беше този човек да го гледам по телевизията или да му чета текстовете. Това ли заслужава България, аз включително? Не отидох да гласувам. От днешна гледна точка, все пак смятам, че се случи по-добрия вариант и допуснах грешка, която слава богу, не повлия на резултата.
  Втория път беше, когато бяха изборите за втори мандат на Първанов. Трябваше да избирам между Първанов и Волен Сидеров. Признавам, че не можах да го направя и пуснах невалидна бюлетина.
  Честно казано, не знам кое от горните две твърдения за Бойко е по-вярно. Но липсата на информация и на честно отношение към света едва ли ще ни помогне да вземем правилното решение.
  Днес двамата с Асен Генов ни поканиха да гостуваме в ЕКИП 5 на БНТ, за да си говорим пак за онлайн активизма.
  Водещият Георги Кузмов ни разходи кажи-речи по целия материал и пак не успяхме да кажем много неща, макар че направихме добро включване.
  Ето, можете да гледате клипа и да споделите какво мислите (ние се появяваме някъде след 25-тата минута и стоим докрай!):
  Как се изследва силата на медиите в България - разговор с новия директор на фирмата за проучване на аудитоията TNS ТВПлан - Жорж Лукс.
  И още - гражданската онлайн активност - що е то! Ще ви срещнем с двама от най-известните български блогъри: Констанитн Павлов и Асен Генов.
  Свириха ни стари и по-малко известни джаз парчета, после свириха стари и известни и накрая забиха малко по-твърди блусарски неща.
  Започвам да се усещам, че Culture Beat ми става все по-любимо място, макар че откровено не харесвам това, което причиниха на фасадата на НДК.
  Младежите са в началото на кариерата си и има какво да учат, но отношението и ентусиазмът им компенсираха дребните технически бъгчета.
  Не искам да мрънкам, ама такава музика си представям изсвирена в строги костюми, публиката да е на тъмно, а изпълнителите — на светло. И без електрически китари, освен за блуса.
  Lily Of The West бяха голямото ми разочарование. Аз много обичам Country и Bluegrass и се бях барнал с карирана ризка, елече и любимата си bolo tie за концерта.
  Dada Cultural Bar не е лошо място, дори съжалявам, че не мога по-често да ги навестявам, защото програмата им е най-малкото любопитна. Можеха да помислят по-добре за интериора си. Но персоналът е много любезен и компенсира другите кусури.
  Над българското кънтри тегне проклятие, почти като над българското кино. Росица Кирилова, Коцето - Калки и Lily Of The West, искам повече от това.
  Някои намират стила за простоват и елементарен, но не могат да му отрекат — бъка от живот и абсолютно неподправени емоции. За разлика от българския му вариант, който е твърде твърде спокоен и понякога комерсиален за вкуса ми.
  Indigo са българо-ирландска група, която обикновено свири по корабите. Сърдечно благодаря на Мария, че ме светна на концерта на The Stringers, на който Indigo се появиха като гости в McCarthy's, защото не го бях забелязал в програмата.
  Каква хубава изненада - солистката Angela Ryan e жена с невероятна харизма и изключителни гласови данни. Като им прегледах после сайта (там има и няколко парчета, които могат да се чуят) видях, че по корабите са пенкилер — свирят всичко наред, но в клуба Анджела наистина се раздаваше в ирландския фолк и кънтрито и мисля че и на нея това и е най-любимата музика.
  Лично аз бих искал да ги видя да направят и албум с такава музика. Ще си го купя от някой техен нов концерт.
  Съжалявам за качеството на снимките и видеото, апаратът може толкова, а светкавицата затрива атмосферата ;-)
  И понеже не може да избягаме тия дни от сересета, да знаете, че утре от 19,00 можете да ме видите в ЕКИП 5 на БНТ да си говорим за интернет активизъм, свобода на словото и подобни интересни неща.
  ¶ 1. (C) Резюме: Кастро е прекарал последните пет месеца в борба с корупцията в страната, където далаверата (trickery) се превърна в начин на живот. Тъй като повечето кубинци работят за държавата, цялата система - от дребните служители до най-близките съветници на Кастро - гъмжи от корупционни практики. Като се има предвид държавния контрол над всички ресурси, корупцията и кражбите са на практика едно и също нещо. Корупционните практики включват подкупи, злоупотреба с държавни средства и счетоводни трикове. В пост-съветското си превъплъщение, Куба се превърна в държавата на подкупа. Край на резюмето.
  ¶ 2. (U) През октомври 2005 г., Кастро предприе кръстоносен поход срещу корупцията, който не дава признаци за отслабване (референция А). Координираната кампания наруши живота на много кубинци, живеещи чрез способностите си „да се оправят“ (resolver) (дума, която означава всичко — от намиране на творчески решения до откровени кражби). Петнадесет години след разпадането на съветския блок, „да се оправяш“ се превърна в начин на живот в Куба. Икономическото отчаяние, в съчетание с тоталитарен контрол, е довело до това състояние на системата, просмукана в корупция от горе до долу.
  ¶ 3. (U) Подкупите са обичайно средство за заобикаляне на задушаващия контрол. Например, на кубинците се разрешава само размяна на жилища ("permutar"), и то само ако и двете жилища са с еднаква стойност. Не е разрешено да се разменят пари по сделката, но често се случва. Ако кубинска майка размени малък апартамент за голям, в една сделка, в която със сигурност има и парична част, тя трябва да е готова да плати на държавния чиновник няколкостотин долара, за да си затвори очите. Допълнителна такса може да се изиска за да мине сделката своевременно. Както винаги, кубинците трябва да действат внимателно; случайното предложение на чисто длъжностно лице - или още по-лошо, на някой фанатичен революционер - може да доведе до катастрофа.
  ¶ 4. (U) Комитетите за защита на революцията (CDR) са загубили популярност през годините (до степен, в която съвсем малко кубинци се вълнуват от възможността да станат председатели на такъв комитет), но все пак запазиха контрола върху дистрибуцията на стоки. В редки случаи, тези стоки са ценни. Когато телевизори или хладилници станат достъпни чрез държавната система, служителите на CDR дават преференциален достъп на две групи: тези, които поддържат добра революционна репутация... и тези, които могат да си го позволят.
  ¶ 5. (U) Подкупите са от ключово значение за получаване на добри работни места (добри работни места са тези, с възможности „да се оправиш“). Например, цените на работа с достъп до цистерна с гориво (на бензиностанция или на друг подобен пункт) според сведенията стигат до хиляди долари, а работните места в туризма (с достъп до бакшиши) може да струват стотици. Безработен кубинец каза на служител от посолството, че работата в елитната държавна фирма CIMEX (Външнотърговската корпорация) ще му струва до 500 щатски долара.
  ¶ 6. (U) кубинските полицаи са известни с взимането на подкупи. Те отбиват шофьорите от пътя за хиляди нарушения, и след това разказват за тяхното „болно дете“. Италиански турист сподели със служител на посолството, че всеки път, когато полицай го е спирал, полицаят винаги е имал „рожден ден“. Полицията е толкова корумпирана, че правителството редовно запълва редиците ѝ с неопетнени наборници от изток. С течение на времето, новата реколта става също толкова корумпирана, колкото и старата, и пристига нова партида, за да ги замени.
  ¶ 7. (U) Парите в брой не са широко разпространени в Куба, така че подкупите понякога се осъществяват като бартер, обмен на услуги, и сделки „танто за танто“. Кубинецът не може да се наслаждава на нищо лесно за крадене , защото мигновено ще бъде откраднато и продадено на черния пазар, но влагането на средства за други цели може да бъде изгодно. Транспортът е един отличен пример. Както всеки знае, в Куба, всеки зад волана на държавно превозно средство (камион, автобус, кола или влак) има два дохода: първо, подаяние от държавата, и второ, допълнителните приходи, за превоз на хора или стоки „на черно“. В друг пример, кубинска жена разказа на служител на посолството как тя най-накрая успяла да си пломбира зъба, като платила с твърда валута на нелегалната стоматологична клиника, където работели зъболекари от здравното министерство, окомплектовани с откраднато оборудване от държавата.
  ¶ 8. (U) Някои сектори, включително логистика, туризъм, строителство и храни са известни с повсеместните кражби и корупция. Например, има процъфтяващ черен пазар на цимент, бои и дървен материал. Или, както един кубинец констатира (в отговор на обещанието на вицепрезидента Карлос Лаге от 2005 г. изграждане на над 10 000 нови жилищни единици), "правителството не може да построи нищо, защото е просто невъзможно да съберат достатъчно материали на едно място." Купонната система, която поставя мнозинството храни под надзора на магазинерите, също е известна с кражби и корупция. Както бе споменато по-горе, и службата за жилищно настаняване, или "Vivienda", е знаменита с корупцията си.
  ¶ 9. (U) В така наречените в Куба „производствени“ сектори, оживени сделки вървят зад кулисите, като държавните мениджъри разменят блага, манипулират инвентарите си, фабрикуват финансови документи и търгуват с въображаеми ресурси. Те са подпомагани от счетоводна система, която изравнява кубинското песо (CP) с кубинското валутно песо (Cuc) на хартия, макар и реалният валутен курс да е 26 към 1. (Например, някои официални държавни покупки са направени в Cuc докато други се правят в CP.) И за да се задълбочи хаоса, кубинските ръководители и счетоводители все още водят сметките си на хартия и с моливи. В резултат, блатото от цифри е толкова непонятно, че дори и „чистите“ мениджъри са принудени да прибягват до счетоводни трикове, за да си вършат работата.
  ¶ 10. (U) Някои държавни съоръжения се управляват от де факто „мафии“. Един кубинец разказа на служител от посолството за ръководител на център за разпределение на хляб, който поставил свои приятели на ключовите работни места. В крайна сметка, той успя да установи контрол над цяла верига от държавни хлебопекарни.
  ¶ 11. (C) Правителството спря да издава лицензи на нови paladars (домашни ресторанти) преди няколко години, и така възникват въпроси, какво ли са направили вече допуснатите до пазара, за да запазят бизнеса си. Американски специалист по темата заяви, че всички престижни paladars са по някакъв начин „с връзки“. Например, служител на USINT е забелязал извън ресторанта XXXXXXXXXXXX, лицето XXXXXXXXXXXX, уж „самонает“ собственик, да се вози в кола с номера от министерството на вътрешните работи. А ресторант с една маса в квартал „Санта Фе“ (известен като „рибния ресторант“) се радва на елитна клиентела - Раул Кастро. В тези дни на повишен държавен контрол, само подкупи за инспекторите не са достатъчни, за да останат заведенията отворени.
  ¶ 12. (U) Облагите от заемане на силна позиция в правителството могат да бъдат доходоносни. Един швейцарски бизнесмен каза на служител на посолството, че кубинските ръководители взимат рушвети за възлагане на големи договори с чуждестранни фирми и след това депозира тези рушвети в банки в чужбина. „Както навсякъде по света, осъществи ли се едномилионен договор, това означава 100 000 долара в банката“, коментира той. Тези държавни ръководители не са толкова членове на революционния елит, а по-скоро прагматици, които са си издълбали място за себе си в рамките на иначе строгата система. Бившият ръководител на министерството на туризма може да послужи като пример - той бе уволнен през 2004 г. поради „сериозни грешки, допуснати в контрола“ и заменен с генерал от армията.
  ¶ 13. (C), отделно от тази елитна група на предприемачи стоят верните кадри на режима на Кастро, за някои от които нашироко се говори, че са корумпирани (като членът на клана Кастро генерал Хулио Касас Регуейро). Миналата година, ръководителят на „Идеологическа борба“ Ото Риверо (едно протеже на Кастро) почти загуби работата си в резултат на корупционен скандал. Персоналът на „Идеологическа борба“ говори за корупция на всички нива, от счетоводни машинации, до кражби на храна и телевизори от кампанията „Освободи петимата“.
  всички аспекти на живота в Куба, кражбите и корупцията се сляха в едно. Управителят на хотел, който присвоява храна, е както корумпиран (той използва своето държавно работно място за лична облага) и крадец (той краде). Колкото повече корупция, толкова повече Кастро стяга контрола, и толкова повече кубинци се обръщат към корупцията, за да получа това, което искат. Ръководителите на правителството са добре запознати с проблема, но Кастро не може да се примири с това. Както един местен дипломат заключи — „Кастро води живот на светец, но светците затова са специални, защото са рядкост.“ И така, команданте продължава борбата си за изкореняване на корупцията, очевидно невеж за нейната неизкоренимост, докато доходоносната дейност е незаконна, индивидуалният успех е повод за подозрения, а старомодната упорита работа не ви отвежда никъде.
  Помня, когато бях ученик, ми се налагаше да вися „на пост“ с червената връзка до някои комунистически паметници. Висенето пред паметниците имаше няколко предимства. Първо, не ходиш на училище. За властта изпълнението на политическа функция от учениците беше много по-важно от образованието и никой учител или директор на училище не си позволяваше да мрънка или да отменя такова мероприятие.
  Първото ми висене на паметник беше на бюста на Ленин във фоайето на училището, защото беше умрял Леонид Брежнев. Честно казано, мислех, че ще е по-интересно, защото очаквах „диверсанти“, „саботьори“ или поне „провокатори“, както в пионерските романи. Тъпото беше, че в действителност абсолютно никой не ти обръща внимание в празните коридори до покритата с червен плюш маса, върху която има бюст, портрет с черна лентичка в ъгълчето и букети с цветя. Дори чистачката действаше с парцала съвсем безучастно.
  Идва времето на второто предимство, а то беше голямо - на пост винаги се избираха момченце и момиченце, по силата на неписаните полови правила на официалната идеология. Така че, Партията ми осигуряваше един час разговор плюс повод за разговор (общ проблем) с някоя от готините съученички (няма да се изложи пионерската организация с някоя грозотия на пост, я), и тя не можеше да избяга, което си беше още един мъничък плюс. Дори по времето на траура за Брежнев.
  Днес второто голямо предимство ме кара да се замисля по-сериозно за функцията на пионерките, които поднасяха цветя на живите паметници от Политбюро.
  Втория път, когато висях, беше на паметника на някакъв активен борец (не става дума за известен рекетьор или банкер, а вероятно за дядо му), в градинката до Водната кула в Лозенец. В седми клас, като награда за добър успех, произвеждаха в комсомолци отличниците на класовете една година преди останалите. И за да се заслужи политически някак тази висока чест, трябваше поне веднъж в живота си да изпълниш „пионерско поръчение“, а не само да го запишеш в тетрадката. На дежурството ми се падна Р., хубава къдравелка и отличничка и уцелихме слънчево и тихо пролетно време. Един час отлетя като миг. След това се разхождахме, купихме си череши, плюхме костилки по гълъбите, говорихме си и въобще животът беше песен. Много хубаво беше тогава, другари, нали?
  Помня как на следващата година с целия клас поднасяхме цветя на паметника на съветската армия. Беше страхотно, защото времето беше хубаво и пропускахме пак някакви часове. Забавление ни осигури червенокоса градинарка с гумени ръкавици и гумени ботуши, която клечеше над теменужките между статуите и която много приличаше на учителката ни по математика. Някой каза „Я вижте - К.“ и целия клас изпадна в истеричен смях, както си беше строен в тържествено мълчание на гранитния плочник.
  За да няма съмнения за мнението ми, да си кажа веднага - аз съм за демонтажа на комунистическите паметници, особено на тези, свързани със съветската армия. За демонтажа съм и за преместването им на по-подходящо място. Смятам разрушаването на статуи за варварски акт. Дори от мавзолея щеше да излезе чудна чалготека или казино, с готова климатизация според най-съвременните закони за тютюнопушенето на публични места. Нямаше да се наложи да строим гипсови пирамиди и пластмасов Версай специално за целта.
  Пък и трябва да запазим някаква памет - за варварството при Жабокрек, за освобождаването на българите на 9-ти септември от всякакво движимо имущество и особено от твърд алкохол и парфюми на спиртна основа, за колективизацията малко след това, за индустриализацията, „Кореком“, манифестациите, партийната учебна година и политическите изпити.
  И да, има подходящо място за тези мълчаливи свидетели на историята. За тези запечатани години на социалистическа трудова слава и непрекъснат възход.
  Няма обаче да има допълнителни разходи, освен за преместването им, защото там вече има охрана и наблюдение.
  Ще се впишат идеално в парковата среда, където има достатъчно алеи, зелени поляни и бетон за постаменти.
  Става дума за много посещаемо място, включително и от много деца, на които родителите ще могат да обяснят историческото значение на тези материални паметници и на миналото.
  Маймунките ще висят на шмайзера, а птичките ще оставят спомени по кепетата на освободителите. Гризачи ще подават муцунки измежду спиците на бронзовия мотоциклет. Орлите ще гнездят в металните венци а змиите ще обживяват грубите каменни детайли на барелефите, съвсем като в приключенски филм. Слоновете ще ги къпят с хобота.
  Когато на следващите поколения им потрябват тези паметници за туризъм или за поклонения, ще си ги извадят от клетките, ще си ги почистят със съответните разтвори и ще си събират пари за билетчета. Поне нещо да им оставим като наследство.
  Етикети: архитектура, декомунизация, комунизъм, паметници, политика, предложение, седем, София, статия
  В понеделник, в Червената къща, присъствах на конференция, организирана от Блулинк и посветена на успехите на онлайн активизма в България („Онлайн гражданство с офлайн успехи“).
  Започнахме с нещо много приятно - Щабът, който организира миналогодишните протести срещу ЗЕС, точно на 14-ти януари, получи награда. След наградата на Електронна граница за „Човек на годината“, пак за миналогодишните протести и борбата ни с нарушаването на личното пространство и за запазване на човешките права, това беше още едно много приятно признание. Асен взе наградата от името на всички и напомни, защо е толкова важно да се говори по тези въпроси (още повече, че са актуални напоследък).
  Получи се страхотна дискусия, времето отново не стигна и, слава богу, този път лудите в залата бяха прилично малко.
  Благодарих за поканата, припомних за Гласуване без граници и София за нас, защото имат реални успехи и разказах накратко защо и как успяваме в интернет (от изказването и след това от дискусията):
  Първо, имаме Интернет. Сега, това може да е странно като идея, но трябва да знаете, че десетина години държавата не забелязваше интернет. Затова се разви силно конкурентен либерален пазар, на който БТК дълго време не играеше никаква роля, дори и като инфраструктура. Сега, когато държавата забеляза интернет, вече имаме множество мрежи и инфраструктура, която е почти невъзможно да бъде контролирана.
  Технологиите се развиха и благодарение на социалните интернет технологии — web 2.0, особено на блоговете, към 2006г. стана възможно да се формулират независими каузи и позиции, да се събират поддръжници и да се организира логистично цялата работа.
  В интернет вече се концентрира достатъчно енергия. Оказа се, че хората, които цъкат цял ден, втренчени в компютъра, не са социопати, а много от тях имат активна гражданска позиция. Интернет активизмът е подхранван от тяхната енергия. На мен ми се иска да са повече.
  Медиите откриха онлайн активизма като важен източник на мнения и информация. Истинските медии следят отблизо какво се случва в мрежата и играят ролята на усилватели и дразнители на онлайн мненията.
  Онлайн активизмът не успява в чист вид, трябва задължително да има и офлайн елемент. То и не е много сложно - да излезеш на протест, да напишеш писмо, декларация, да кажеш няколко думи в медиите.
  На всяка цена трябва да запазим неутралността на мрежата, т.е. равния достъп на всички потребители до всички ресурси, а ако не успеем, ще имаме китайския вариант на филтриране и подслушване на мрежата. Опасност е и цензурата, която се промъква като опазване на добрите нрави.
  Една радикална и може би незабележима промяна се случва в обществото. Интернет направи много лесни правенето на бизнес, на изкуство и на всякакви видове обществена дейност. В момента имаме стотици пъти повече изкуство, онлайн инициативи (каузи, групи, подписки) и бизнеси (магазини и пр.), отколкото преди десет години, например. Какво означава това? Нека го погледнем откъм свободното време. Всички тези неща са нацелени към свободното време на човека. Да, но хората са почти същия брой, като преди 10 години, а нещата, на които могат да обърнат внимание са стотици пъти повече.
  Това означава, че се появява силно усещане, че хората изчезват. Те не изчезват, а се разпределят върху повече неща. Много от онлайн магазините, каузите, групите и изкуството така и ще си останат непотърсени. Затова най-важен сега е човешкият капитал. Човешкият капитал замести финансовия капитал като условие номер едно за успеха на каквото и да е начинание. Едно неочаквано следствие е, че цената на изкуството (включително на музиката) трябва радикално да намалее, по простия закон на търсенето и предлагането. Ако търсенето остане същото а предлагането скочи десетки пъти, цената трябва ли да остане същата? Затова и ще станат първостепенни въпросите на привличане на хора за каквато и да е цел, а лоялната аудитория ще е най-ценният капитал.
  Токата и фуга, изпълнява Александър Дмитриев, на баян. (почти като акордеона, само копчетата са му малко различни)
  Предупреждавахме, че чак гърлото ни прегракна, че подслушването създава повече проблеми, отколкото решава. Че създава огромно количество чувствителна информация, която МВР и службите нито имат капацитета, нито възможностите да пазят. Че тази информация ще бъде използвана за търговия и изнудване.
  Държава, която не може да опази разговорите на министър-председателя, шефа на митниците и вицепремиерите от мафията, може ли да опази едни трафични данни?
  www.politikat.net — уеб инструмент на гражданска инициатива “За намаляване на политическото лицемерие”
  Заповядайте на пресконференцията, организирана от фондация “Четиринадесети януари”, на която ще ви запознаем с развитието на проекта www.politikat.net — посещаемост, популярност и влияние. Ще си припомним най-значимите обещания през последните 3 месеца — обзор и тенденции. Ще научите какво ни обещаха министерствата за 2011 г. и какво отчетоха, като изпълнено до сега.
  www.politikat.net не остана незабелязан — Министерството на правосъдието, седмица след наше питане, упражни административен контрол върху решенията на съда и забрани вписването на фондацията в регистъра на юридическите лица с нестопанска цел в обществена полза. Ще ви запознаем с казуса.
  В този контекст, ще обсъдим и прозрачността на институциите и свободата на словото — предизвикателство пред съвременното българско общество. Ролята на българското Интернет пространство между трафичните данни, СРС и Уикилийкс.
  ОБЪРНЕТЕ ВНИМАНИЕ - ПОКАНАТА Е ЗА 13-ти ЯНУАРИ, един ден преди именния ден на фондацията. Някой да не се обърка да дойде на следващия ден!
  Специална покана и за всички които четат този блог или пишат собствени блогове. „Електронната преса“, добре сте дошли!
  Организационно, като че ли Rainbow Plaza започва да отеснява на събитието. Билетите свършиха доста преди датата и добре че бяха Първа Инвестиционна Банка, та имах шанса отново да присъствам на TEDxBG.
  Аз съм от този тип хора, за които поглъщането ежедневно на огромно количество информация, главно под формата на статии, но и видео, е страст и начин на живот. TED.com ми e в първата петица от най-ценени сайтове. Ако човек трябва да се учи от най-добрите, това е мястото да попива нови идеи и да се зарежда с вдъхновение.
  Та, организационно, залата започва да отеснява. Сгъчкаността на столовете правеше почти невъзможно щъкането насам-натам, и човек трябва да внимава, включително и с количествата вода, които пие в почивките.
  На моменти се чувствах като пътник в голям автобус, който е спрял на малка бензиностанция. За кафетата, гардероба (на пристигане само един човек прибираше палтата на цялата ентусиазирана тълпа) и тоалетната се изискваше доста търпение и бързина, включително няколко дами щурмуваха мъжките тоалетни на почивката. За да ги ползват, разбира се. Подобна беше и ситуацията с безжичния интернет.
  Имах известни резерви към лекциите, защото лекторите бяха почти само българи и се чудех дали ще успеят да се представят на ниво.
  Владимир Донков е фотограф и пътешественик, който е прекарвал месеци по пустини и ледници, за да хване уникални кадри от места, където човек стъпва веднъж на три години. Борил се е с ледени реки и страшни бури, безброй пъти се е отървавал невредим от хипотермия само и само да постигне мечтите си. Твърди, че най-трудната е първата крачка и че най-подценяваното в тези пътешествия са хората, които срещаш по пътя. „Изолацията води до естествен подбор на идеите. Всеки има сила, за която не подозира. Всичко е лесно, когато нямаш избор.“
  Христомир Йорданов е инженер-математик, който демонстрира с няколко прости примера (жалко, че анимациите му не работеха) как върху няколко прости правила се изграждат гиганстки системи, които се самооптимизират, така че от хаоса да се появи ред, т.нар. „Възникващ феномен“. Един от примерите беше за играта „Живот“, която има сантиментална стойност за мен, защото е свързана с първата ми публикация през 1985-та година в списание „Компютър за вас“, където заедно с един батко публикувахме сорс на симулатор на играта. Тези модели се използват за изучаване на устройството на мозъка, паметта и интернет феномените, и дават някакво обяснение как еволюцията е стигнала до свръхсложните системи, които са организмите само чрез прости правила. И даде пример как деца в Индия сами се научили да работят с интернет и компютър, само като са работили заедно и взаимно са се обучавали.
  Надежда Савова е докторантка в Принстън, антрополог, работила за Юнеско и пътувала по цял свят за да изучава навиците на хранене на различни народи. По свой път е стигнала до извода, че човек се социализира много лесно чрез приготвяне и продаване на храна, и е започнала да основава социални хлебарници по цял свят, включително и в България — места, в които различни хора, изключени от обществото - жени, преживели насилие, наркомани, престъпници, жители на гета се социализират отново и дори се откъсват от дъното.
  Колкото Христомир беше абстрактно-математически ориентиран и изискваше напрягане на мозъка за разбиране на моделите, които демонстрираше, толкова Надежда беше разпиляна, неконкретна и като че ли изпадаща в твърде много клишета. Още повече, че нейният универсален език на общуване - хлябът, вече е доста критикуван като една от най-нездравословните храни.
  Dan Barber беше следващият, на видео. Той разказа за един рибарник в Испания, който всъщност представлява частно блато и се аргументира, че в крайна сметка, именно този начин на отглеждане на риба е най-природосъобразният. Не съм рибар и не познах рибите, които даде за пример.
  Явор Джонев започна с боата и слона от „Малкия Принц“ и продължи с идеите си за реформа в образованието, като освобождаване на слона. Идеите и принципите му не бяха лоши, но от някои предложени практически следствия ме побиха тръпки:
  — Да променим детските приказки, за да се учат децата на позитивни примери — подобни идеи е имало по времето на Сталин. Виж книгата „От две до пет“
  — Всички деца могат да постигат големи успехи в училище, и то в почти всички области, стига да са правилно обучени. — по времето на Сталин е била забранена генетиката, защото е наука за наследствеността. Чак до 1989г. като ехо циркулираше и идеята за „хармонично развитата личност“, която се изразяваше в посредственост във всичко.
  Накрая той даде обещание драстично да подобри оценките на всички български деца по математика до 5 години. Чудя се защо се мъчи, щом като така и така ще отменя оценките.
  Кирил Русев от Envision, от миналата година. Пак този проект, към който съм много двусмислено настроен. От една страна, харесвам идеята в час да работят всички заедно с компютър с много мишки, от друга, защо трябва да отравят съзнанието на малки деца (вече 2600!) с Windows, последиците са тежки и трудно възстановими.
  Илиан Милинов е български дизайнер, печелил световни награди за дизайн. Той показа няколко страхотни идеи, от които дори мога да си закупя за вкъщи, където мястото е кът:
  Но накрая разказа за Непал, където хората си живеели чудесно без топ дизайн и сподели дилемата, дали наистина има нужда от неговия занаят.
  Евгения Пеева щеше да води някакъв уъркшоп, свързан с образованието, нещо и се проточи интродукцията, та пропуснах.
  Steve Keil направи една от най-запомнящите се презентации. За това колко си играем на работното място и за това, че всъщност игрите са изключително важни за развитието на човека. И че фактът, че България е толкова тъжно място според Економист, се дължи на това, че тук имаме традиция на убийствена сериозност, дори когато се говорят глупости. Свърза тази традиция с комунистическия период. Спомних си и за работата си в Нет Инфо, и за колегите, които много държаха всичко да е „сериозно“ и да няма „глупости“. Странно беше, че лекторът говореше през цялото време „ние“, „нас“ и имаше предвид България. Трудно ми е да свикна, че някой толкова лесно би се идентифицирал с щастливото ни общество. Пак стана дума за образованието и възпитанието, особено за бабите, които обичат да си играят на казарма с внуците. И как чрез игра и забавление е успял да промени фирмата си така, че всичките им клиенти да бъдат щастливи и доволни от тях.
  Яна Бюрер Тавание пак ни припомни за ужасите, които се случват в домовете за деца и възрастни. Разказа лична история за леля си, която е била пациент в системата и жестоко мачкана от комунистическия режим и наследството му днес. Много хора започнаха да си бършат очите, когато започна с подробностите за домовете, за неща случващи се през 2009-та и 2010-та година. Припомни и единствено верния път — затваряне на домовете, реформа, разследване на престъпленията, граждански натиск. На децата и хората там им трябва любов и внимание, а не пари.
  След това импровизационен театър ХАХАХА разведриха обстановката с пълни импровизации по думи и фрази, подхвърлени от публиката. Спектаклите са уникални, нещо средно между цирк, психодрама, пантомима и театър. Аз съм доволен, че успях да пробутам идеята лов на лъвове да бъде изигран като турски сериал. Получи се доста добре.
  Michael Brown разказа за това, какво го е подтикнало да се катери по планините с камера в ръка. И как от човек, мечтаещ да стане метеоролог е станал пътешественик, пет пъти изкачил Еверест. Разказа и покъртителната история за първият незрящ, изкачил Еверест.
  Мая Новоселска завърши събитието с рецитал на стихове и разкази на Дафина Георгиева - Роня, изключително талантливо дете художник-писател-поет, което нелепо загива в автомобилна катастрофа едва на 13 години. За всеки от нас имаше и по един екземпляр от книгата на Роня.
  И това беше. Един ден мина като един миг, видях сигурно стотици познати и с няколко десетки успях да се поздравя. На събитието беше дошъл дори Домосед, който не живее в България, но поне успяхме да се видим за 10-тина минутки и да разменим малко реплики. Другите се надявам, че ще ме извинят, че няма да напиша безкрайния списък с имената им отдолу. Благодаря на Събина, че ми пазеше място. И добре, че не си изхвърлих гривната от миналата година (тук писах), че тази година нямаше такова сувенирче ;-)
  Най-важната прогноза, от която произтичат всички други прогнози, е тази за световната икономика. В САЩ, в сърцето ѝ, цените на имотите няма да се вдигнат, работните места няма да се възстановяват, а разходите за двете военни мисии - в Ирак и в Афганистан, няма да намалеят. В най-добрия случай ни чака почивка на дъното на кризата, без да имаме сили да се отбутаме от него.
  Българската криза е по-малката сестричка на световната криза. Главната надежда на правителството е, че световната икономика ще обърне тенденцията и България ще започне да излиза от кризата на буксира на чуждите пазари, без да се наложи провеждането на крайно необходимите реформи. Това е поне една стотна от наследството на Тодор Живков, който предлагаше да се „снишим“, докато отмине перестройката, белким оцелеем без много усилия. Затова, може би ще повторим българското икономическо чудо от началото на 90-те години — докато другите (източно)европейски държави се реформират и вървят напред, ние чрез „плавен преход“, ще консервираме кризата поне за още няколко години, докато стане съвсем нетърпима и няма накъде повече.
  Ще се засилят и показните усилия за придвижване на двата основни европейски приоритета на България - влизането в шенгенското пространство и еврозоната. Но няма да ни огрее.
  За съжаление, не мога да ви зарадвам, че повече няма да се излагаме в ЕС и че няма да повтаряме казуса „Желева“.
  Няма да влезем в Шенген. Две от водещите държави в ЕС — Франция и Германия, вече дадоха да се разбере, че Шенген ще видим, само ако има реални реформи в правосъдието и вътрешната сигурност. Няма да има, обаче, по-справедливи и по-навременни присъди, няма да се освободим от корумпираните съдии, няма да има реално наказани главатари на организираната престъпност и няма да има реални реформи в МВР. Становището на двете водещи държави е и мила оценка за приоритетния милиарден бюджет на МВР и за стоте милиона за подслушване. Нищо в тази област няма да вдигне шансовете на Цветан Цветанов като кандидат-президент.
  Няма да влезем в чакалнята на еврозоната. България е на път да пропилее най-важните си предимства - фискалната дисциплина, ниския дълг и ниския бюджетен дефицит. В бюджета за 2011г. е заложен бюджетен дефицит на границата на допустимото. С неприсъща за себе си прецизност, правителството трябва да балансира в рамките на 0,2% от националния бюджет. Това е опасно, безотговорно и неосъществимо (поне за тях). В най-добрия случай, с помощта на евтини счетоводни трикове, увеличаване на инфлацията, външни заеми и вдигане на данъците, ще се включим на хартия в бюджетните рамки.
  Брокерите на недвижими имоти вероятно ще продължат двегодишната традиция да обясняват, че цените на имотите са ударили дъното, а имотите, пак, традиционно, няма да спрат да поевтиняват, макар и с по-слабо темпо.
  Вероятно ще има козметична смяна на министри — тези с най-нисък рейтинг ще си заминат, за да дойдат на тяхно място съвсем нови лица — достатъчно време преди изборите, за да не изглежда като предизборен ход и достатъчно малко, за да не успеят гражданите да се ориентират в качествата на новите министри.
  Предизборната кампания ще бъде „кървава“, първо, защото територията на изборната битка ще е стеснена, заради намаления брой общински съветници и второ, заради премахването на изборността на районните кметове в големите градове. Новият Изборен кодекс няма да реши основните проблеми на представителната демокрация в България — манипулираното гласуване и непропорционалното представителство и ще генерира огромни скандали. Единствено е възможен по-висок интерес към изборите, сравнено с предходните местни и президенски избори, но не благодарение на кодекса, а главно поради личността на Първанов, продължаващата икономическа криза и изцепките на правителството.
  Кампанията със сигурност ще доведе и до влошаване на икономическите показатели на цялата икономика, защото брашненият чувал на бюджета ще бъде предизборно изтупан до последно, за да се изстиска от него и последният резерв, който може да бъде похарчен. А след изборите, в последното тримесечие на годината, можем да очакваме ретроградни промени, включително и повишаване на данъците, както и продължаващо отстъпление от реформаторските намерения.
  Няма да имаме и категорична позиция по АЕЦ „Белене“ и „Бургас — Александруполис“. Заемането на категорична позиция ще отблъсне част от избирателите на ГЕРБ, а несигурността отнема аргументи от президента и БСП, за които руските енергийни проекти са основна гордост и фактори на самоидентификация.
  Помня от детството си приказката за Настрадин Ходжа, който искал да научи магарето си да яде камъни вместо тръни (по-евтино било) и то тъкмо се научило и взело, че умряло.
  „Кукловодът“ Първанов и мъртвороденият му „АБВ“ проект ще се провалят шумно на изборите. Президентът няма да успее да привлече нито една ярка и харизматична личност, нито едно непохабено лице, а само персонажи с амбиции да поживеят (още) малко на държавна ясла.
  След изборите, вероятно ще се случи и окончателният разрив между ГЕРБ и Синята коалиция. Кой ще стане президент - въпреки клетвите, смятам че това ще е Бойко Борисов, който ще избяга от тежките премиерски задължения в президентския кабинет с оправдания за „оклеветения“ Цветанов и, разбира се, в името на майка България. И ще ни радва с реториката си поне още пет години.
  Пак поради кризата, но и заради неизбежното развитие на технологиите, целият развит свят ще продължава да се „интернетизира“ с ускорени темпове, но българското електронно правителство така и ще си седи само в папките със стратегиите. След като Марк Цукерберг стана личност на годината, „Социалната мрежа“ ще спечели Оскар. Шумът около Уикилийкс ще започне да заглъхва и Джулиан Асанж ще подкладе огъня с по-сериозни комати с информация. Ще научим за нашата държава неща, които и без друго си ги знаем, но ще бъдем тъжни, защото сме се изложили „пред чужденците“. Възможно е и Apple да успее да сключи сделка с Facebook.
  В София ще има нови спирки на метрото. Ще има нови отсечки от магистрали, които ще са супер, когато не вали дъжд. Хуморът и сатирата на гърба на правителството и президента ще преживеят нов подем. Гражданското общество ще се активизира. Младото поколение ще получи възможността да се пребори за идеалите си или да си купи билетче за самолета.
  В един вестник, известен с връзките си под повърхността на администрацията, са се появили записи на разговори на Ваньо Танов с Владислав Горанов и Симеон Дянков.
  Първо, очевидно, подслушването е поголовно. От лекарите по провинциалните болници до министрите. Администрацията изпълнява предначертанията на националния лидер.
  Второ, висшите държавни чиновници губят суперскъпото си работно време за клюки и плакане на рамото на събеседника. С езика, с който си говорят горнооряховски лекари, ченгета и каруцари (нямам предвид българския). Почти като във второкачествен сериал. Кой кого уважава, кой кого не обича и кой защо не е признат.
  Трето, тайните на България, които са тайни на ЕС и НАТО текат, текат от службите и МВР като пълноводна река, а ние искаме в Шенген. Въпреки милиардните бюджети, изобщо и стомилионните за подслушване, конкретно. Въпреки „суперпрофесионалистите“ с картончета, заради които правим големи компромиси с репутацията на България.
  Оказва се, че най-лесното нещо на света е да си поръчаш службите да ти следят конкуренцията по поръчка.
  Пето, България си е все същата ченгеджийница, която беше при Румен Петков, който никъде не си е тръгвал. По редакциите се материализират флаш карти (винаги флаш карти, а не CD-та, странно!) с клюки. Поставеният под карантина от САЩ бивш министър звъни кьоркютук пиян на висши чиновници като на стари гаджета, за да им търси сметка.
  Шесто, въпреки отделените бюджети, там горе сричат „а“ и „б“ на властта и контрола като на маса в кръчма и преоткриват топлата вода.
  Rock Club Angel Heart се намира на кръстовището на бул. „Тодор Александров“ и „Хр.Ботев“, по диагонал на Sin City, като антипод.
  На голямата видеостена прожектираха непрекъснато концерти и клипове на Queen. Малък проблем имаше със звука на клиповете, който беше филтриран автоматично, тъй че силните моменти бяха нарочно с намален звук и това разваляше преживяването.
  Преди партито дискутирах във фейсбук с управителката (май) странната идея да има куверт* (10 лева за мъже, 7 за жени, 15 за двойки) за партито.
  После, когато към нас се присъедини и Д., поразсъждавахме с нея над критериите, по които посетителите се определят като двойка. Решихме, че освен чисто документалните доказателства (свидетелство за гр. брак), може вероятно да се донесе и чаршафа от първата интимна нощ.
  Освен че се наливах напълно противопоказно с бира, партито си заслужаваше - припомних си клиповете на Куин, както и някои от албумите.
  И тая песен не ни я пуснаха като клип (официалния), дори във версията на Wayne's World (горе), защото май го нямаха в добро качество. На емпетройка го чухме, слава богу, f*cking genious.
  *За младите: Кувертът е квота задължителна консумация, за която клиентът се ангажира, влизайки в заведението.
  По времето на социализма, кувертите бяха много популярни, защото заведения имаше малко, и въпреки че цените бяха доста високи за стандарта — кокаколата (неизвестен произход, неизвестно качество) беше 25-55 ст., малкото питие (неизвестен произход) — 2,50 лв. при заплати на младите хора 100-150 лева, напливът беше огромен. И за да не се пълнят дискотеките, кафенетата и баровете с хора, които висят по цял ден на една кола, а да се подбира само платежоспособна клиентела, баровете също бяха включени в петилетния план, беше въведен куверта, който е много ефикасно средство за ОГРАНИЧАВАНЕ на посещаемостта на заведението.
  Кувертът освен това действа дискриминиращо на тези които не пият (нямаш стимул да не пиеш, защото ще се минеш), т.е. ако си шофьор, не пиеш по здравословни или религиозни причини, нямаш никаква далавера от работата. Но той решава все пак главната си задача - ограничава посещенията.