text: "И сам воинът е воин" – една история на Сретение Господне – Православие.БГ
  от · Уляна Меншикова · 02/02/2018
  Преди десет години през нощта срещу празничната св. Литургия за Сретение Господне телефонът тревожно иззвъня:
  — Меншикова, спасявай, сутринта на Литургията ще служи архиерей, а моят диригент на хора отиде да ражда две седмици преди термина. Ела, моля те! Помогни! Вече съм изпратил кола да те вземе.
  — Слушай, отец Сергий, утре имам две Литургии, ранна и късна, молебен. Кой ще ме пусне?
  — Меншикова… Не ме убивай, колата е на път. Престол. Архиерей. Диригент в родилното. А аз май ще отида в реанимацията.
  Прекрасен ход. Правилен. Той е в безизходица, а жестоката Меншикова си седи в столицата и не й пука.
  Звъннах аз.
  — Имате ли поне певци? Или и те раждат?
  — Идваш ли?! Ще дойдеш ли?!
  — Идвам. Не всеки ден диригентите раждат на голям празник. Давай по същество: кой пее, колко човека, имате ли ноти? В колко започваме?
  Връзката се разпадна. Набрах веднъж, два, три пъти. Метален глас ми съобщи, че "няма връзка с този номер".
  Станах, оправих се. Звъннах на една певица от моя хор, която може да дирижира.
  — Оля, извинявай, че звъня посред нощ. Няма да бъда на службата, проведи я сама, моля те. Нотите са в шкафа, в синята папка.
  Сънената Олга ме познаваше добре.
  — Какво е станало? Или просто пак спасяваме човечеството?
  — Да, после ще говорим. Спасяваме.
  — Слава Богу, нищо ново. Ще се справя. Какво да кажа на настоятеля?
  — Разкажи за човечеството. Да не забравиш и за спасението.
  —Прието! Позвъни, когато спасиш всички. Честит празник!
  —Честит и на теб! Наспи се сега…
  Започнах да търся ноти. Какво да взема? Двугласие? Последния път с мен пяха две бабки и половина. А може би са намерили пари и са поканили квартет столични певци.
  Прибрах лаптопа и принтера в голяма чанта. На място щях да преценя. Имах достатъчно материал, щях да разпечатам каквото е нужно.
  Звънец, колата ме чакаше пред входа. Пет часа сутринта. В колата седеше помощникът на свещеника, възрастният "старче Анатолий", както го наричаха в енорията.
  Анатолий бе бивш военен. Строеви офицер, преминал през не една гореща точка. Грамаден ръст, с белоснежна брада. Всеки път ми се искаше да го облека в червено, да му дам чувал с подаръци и да започна да очаквам Коледа, независимо от сезона.
  — Ти ще се преместваш при нас или за малко? — попита Анатолий, слагайки огромната ми чанта в багажника.
  — Като че ли да…
  — Е, с Бога напред! Майчице, Пресвета Богородице, благослови! Слагай колана, Уляна, защото ще пътуваме с вятъра.
  Прекръстих се, призовавайки на помощ всички светии, знаейки вече какво е това "с вятъра" от устата на Анатолий. Летяхме по нощната Москва към шосето, водещо на север.
  За час вече бяхме на повече от сто километра от града. Пристигнахме, а там вече ни чакаше отец Сергий с развяващо се от вятъра расо.
  —Слава Богу, дочаках! Жива ли си? От радост, че ще дойдеш изпуснах телефона и той се счупи, все пак подът ни е от камък…
  Отидохме до къщата и бързо ме напоиха с чай. Изясних си обстановката: свещеникът не знае кои са поканените певци. Диригентката му обещалаизненада и явно се е справила отлично.
  — Поне знаете ли какъв е съставът? Смесен? Еднороден? Мъже? Жени?
  — Моля те, остави ме, не знам! Изненада.
  — Добре, нека отидем на клироса, да видим какво има.
  Клиросът ни посрещна в девствена чистота. Започнах да нервнича.
  — Отче, ти как си го представяш?! С кого пеем — не знаем, какво пеем — не се знае. Мога да разпечатам цялата служба, но докато не разбера с кого ще пея, нищо не мога да направя. Ти самият си диригент, на теб ли да обяснявам?
  Свещеникът стана, направи широк кръст и вместо: "Бог да благослови", каза: "Ти си силна, ще се справиш!". И изчезна.
  Седях до своята чанта, пълна с безполезна техника и се молех.
  — Майчице, Пресвета Богородице! Там, в нашия храм и хорът ми е познат и всичко е отрепетирано. Колко прекрасно изпяхме вчера всенощната… Спи и пей. Всичко ти е на една ръка разстояние. Какво ще правя? Какво ще пея? А ако архиереят е строг?
  И да мрънках и да не мрънках, нещо трябваше да направя. Извадих техниката, започнах да разпечатвам последованието на архиерейската Литургия. Разпечатвах и се самонавивах.
  — Как да пея сама при посрещането? Кой глас? Мелодията на една октава по-ниско? Каква съм глупачка, защо не отказах?
  Около мен безгрижно тичаха дяконът, свещеникът, звънарите. Никой не ми обръщаше внимание. Стоях на клироса като Робинзон на необитаемия остров и чаках своите Петкани — каквито и да са, може и стогодишни, може и да не могат да пеят, само да не съм сама.
  Свещениците, пристигнали за празничната служба, чинно се обличаха, излизаха един по един от олтара. Дойде архиерейският протодякон, пристигнал по-рано, за да подготви всичко за служението на епископа.
  — Честит празник! О, защо плачем? Изповядахте ли се преди празника? — пошегува се той. — Или се страхувате? Недейте, владиката е много добър и обича певците. Не се притеснявайте, пейте бодро-празнично, само не крещете и всичко ще е наред. Хайде да видим как и кой ще пее тропарите при входа.
  Дяконският тембър ме притесни още повече. Не глас, а гласище! Богат, плътен. Щом като говорейки тихо, кандилото се люлееше, какво ли щеше да стане на службата? С какво ли щях да му отговоря на ектениите? Със своето самотно скимтене? Ангеле-хранителю, отнеси ме оттук!
  Но… никой никъде не ме отнесе. Записахме с отец дякона кой какво ще пее и пак останах сама.
  Погледнах часовника. До пристигането на архиерея оставаха минути. Нямаше никого. Клиросът бе пуст, хладен и тих, като гроб. Музикален гроб, в който сама се намърдах.
  Какво да правя? Да си оскубя косите? Да си посипя главата с пепел? Не. Не е правилно. Правилно бе да се оставя на волята Божия, което побързах да направя. Защото сили за качествено страдание вече не ми останаха, а да страдам наполовина не бе в моя стил.
  Както си мечтаех как красиво ще умра на причастните песнопения, така от камбанарията се раздаде празничния звън и дяконът с мощен бас провъзгласи: "Преееемууудрооост". Сърцето ми спря, поех си дъх и както преди гмуркане в Байкал, запях: "От изток слънце до запад" и после по последованието…
  Такава импровизация, такова мощно в своята непредсказуемост смесване на стилове и мелодии стените на тристагодишния храм сигурно не бяха чували. Византийски разпеви се редуваха с манастирски и други подобни. Шмелкова плавно преминаваше в Чайковски (о, този героичен напев на "Трисвятое", кой може да му устои?), Чесноков се вплиташе в Калинников и Лвов, българският разпев се бореше с киевския, преминавайки в кадансите на почаевските умилителни доминанти. Стараех се с всички сили. Не успях да разпечатам нотите, имах само текста.
  Вече облякоха владиката и той започна да се моли пред иконите на Спасителя и Богородица, стоящи успоредно на клироса. Негово Преосвещенство внимателно ме погледна, усмихна се и благослови моето самотно клиросно стоене.
  Отец-протодяконът, то ли от възторг, то ли от желание да направи службата по-тържествена, пееше прошенията така силно (а аз помня, че ме помоли да не крещя!), че за да поддържам поне някакъв вокален баланс, ми се наложи да пея два пъти по-силно.
  Така в дует стигнахме до "Трисвятое". А то на архиерейска Литургия се пее антифонно. Има цяла схема, започва хорът, после свещениците, после пак хорът. Почувствах, че няма да мога да отговоря антифонно на олтара. Нямах тези възможности — петнадесет яки мъже бяха срещу мен. Надникнах зад иконите и дадох знак на енориашите да припяват! Запях и изведнъж разбрах, че народът пее не по-лошо и даже някъде по-добре и от свещениците, и от мен. Замлъкнах. А в народния хор се образува такава хармония и сладкогласие… Щяха да се справят и без мен.
  Когато за втори път се опитах да надникна, моят любопитен нос се удари в нещо тъмно, шумящо и миришещо на скъп тамян. Едно, второ, трето, четвърто, пето… На клироса по време на възгласа на прокимена се изправиха пет ангела в монашески одежди и едновременно, като по команда, направиха пред мен поклон доземи.
  — Прости, колата ни се счупи насред полето!
  Бързо се досетих, че този ангелски черноризен отряд е онази изненада, която запътилата се към родилния дом диригентка е искала да поднесе на своя настоятел и енориашите.
  — Отци, ставайте, трябва да пеем. Ноти нямаме, няма го вашият диригент — отиде да ражда. Аз съм тук и ще пеем наизуст.
  Но ангелите затова са ангели, за да носят благи вести. Те си носеха ноти. Правилни, добре подбрани, отлично отрепетирани. Аз трябваше само да давам тон и да контролирам динамиката, за да "не крещят", както помоли отец-протодяконът.
  Когато на причастния канон братята монаси запяха "Нине отпущаещи" на Давидовски със соло баритон, аз наистина едва не умрях, както се готвех в началото. Само че не от ужас и безизходица, а от онова молитвено умиление, което те възнася в другия свят, където няма "нито печал, нито въздишка", а само покой и радост.
  Солистът не солираше, а се молеше. Пееше просто — именно така, както трябва да се пее това песнопение, за да не се превърне в романс.
  После пяхме на молебена, на литийното шествие около храма, където свещеническият и клиросно-иноческият хор се съревноваваха по сила.
  В края на службата владиката произнесе прекрасна проповед за празника. В словото си каза, че и сам воинът е воин, само не трябва да се страхува да се остави на волята Божия. Тогава всичко е възможно, даже и личната среща с Него на стъпалата на храма. Главното е да вярваме. И да чакаме. Всичко ще се случи така, както трябва, независимо от вътрешните ни тревоги и страхове.
  След проповедта владиката ми подари огромен букет и помоли сама да изпея запевите на Сретение.
  "Богородице Дево, упование христианом, покрий, соблюди и спаси на Тя уповающих". А отците и монасите тихичко припяваха… | www.matrony.ru
  ', enableHover: false, enableTracking: true, buttons: { pinterest: { description: '"И сам воинът е воин" – една история на Сретение Господне',media: 'https://www.pravoslavie.bg/wp-content/uploads/Sveta-Liturgia-1.jpg' } }, click: function(api, options){ api.simulateClick(); api.openPopup('pinterest'); } }); $('#linkedin').sharrre({ share: { linkedin: true }, template: '
  ', enableHover: false, enableTracking: true, buttons: { linkedin: { description: '"И сам воинът е воин" – една история на Сретение Господне',media: 'https://www.pravoslavie.bg/wp-content/uploads/Sveta-Liturgia-1.jpg' } }, click: function(api, options){ api.simulateClick(); api.openPopup('linkedin'); } }); // Scrollable sharrre bar, contributed by Erik Frye. Awesome! var $_shareContainer = $(".sharrre-container"), $_header = $('#header'), $_postEntry = $('.entry'), $window = $(window), startSharePosition = $_shareContainer.offset(),//object contentBottom = $_postEntry.offset().top + $_postEntry.outerHeight(), topOfTemplate = $_header.offset().top, topSpacing = _setTopSpacing(); //triggered on scroll shareScroll = function(){ var scrollTop = $window.scrollTop() + topOfTemplate, stopLocation = contentBottom - ($_shareContainer.outerHeight() + topSpacing); $_shareContainer.css({position : 'fixed'}); if( scrollTop > stopLocation ){ $_shareContainer.css( { position:'relative' } ); $_shareContainer.offset( { top: contentBottom - $_shareContainer.outerHeight(), left: startSharePosition.left, } ); } else if (scrollTop >= $_postEntry.offset().top - topSpacing){ $_shareContainer.css( { position:'fixed',top: '100px' } ); $_shareContainer.offset( { //top: scrollTop + topSpacing, left: startSharePosition.left, } ); } else if (scrollTop < startSharePosition.top + ( topSpacing - 1 ) ) { $_shareContainer.css( { position:'relative' } ); $_shareContainer.offset( { top: $_postEntry.offset().top, left:startSharePosition.left, } ); } }, //triggered on resize shareMove = function() { startSharePosition = $_shareContainer.offset(); contentBottom = $_postEntry.offset().top + $_postEntry.outerHeight(); topOfTemplate = $_header.offset().top; _setTopSpacing(); }; /* As new images load the page content body gets longer. The bottom of the content area needs to be adjusted in case images are still loading. */ setTimeout( function() { contentBottom = $_postEntry.offset().top + $_postEntry.outerHeight(); }, 2000); function _setTopSpacing(){ var distanceFromTop = 20; if( $window.width() > 1024 ) { topSpacing = distanceFromTop + $('.nav-wrap').outerHeight(); } else { topSpacing = distanceFromTop; } return topSpacing; } //setup event listeners $window.on('scroll', _.throttle( function() { if ( $window.width() > 719 ) { shareScroll(); } else { $_shareContainer.css({ top:'', left:'', position:'' }) } }, 50 ) ); $window.on('resize', _.debounce( function() { if ( $window.width() > 719 ) { shareMove(); } else { $_shareContainer.css({ top:'', left:'', position:'' }) } }, 50 ) ); });
  Етикети: архиерейдиригентлитургияотецпеснопениеСретение Господнехор
  Следваща публикация Задават се "Павел, Апостол Христов" и продължение на "Страстите Христови"
  Предишна публикация Становище на Центъра по систематическо богословие към Великотърновския университет по повод Истанбулската конвенция