text: Глобализиран 8 март – Размишльотини
  Уж вече сме отворени за света, за нас визи и граници отпаднаха, приятелите ни се пръснаха навсякъде и ние им ходим на гости. А всъщност днес сме по-самоизолирани отвсякога. По-свити в някаква черупка, с по-ограничен кръгозор от времето, когато нямаше интернет, а намирахме информация за Големия Свят в Голямата Съветска Енциклопедия и чрез любознателните ни търсения и умозаключения. Каквото сме спечелили с мобилност и информираност сме загубили с безразличие към различното. Глобализацията не е географско понятие. Светът си е съществувал и преди ние да го посетим, той става наш когато ние самите го искаме и прекрачим духовно в него. Може да се смеем на тези, които познават и обичат само чалга, но и ние сме като тях, когато познаваме и харесваме само нещо друго, познаваме и признаваме само хора като нас.
  Попрочетох няколко поста за Осми март и за това как няма защо да се празнува. Че еманципацията вече победила в равните права на жените, или пък равни права по принцип не са необходими. Че жените вече търсят само как да станат мъже или че тези, които страдат, го дължат на слабия си характер и на глупостта си. Че аз съм добре и не ми трябва нищо друго. Изхождайки от презумпцията, че щом нашите равни права са наред (или пък не е равни права, което търсим), няма какво да се оплакваме, нито пък онези, които не искат да си ги търсят. Защото всъщност Осми март бил празник за оплакване, а основание за такова няма.
  За мен такава позиция е същата, като на минувачите отминаващи падналия човек на тротоара с невъзмутимо безразличие. Бързат за работа, не им се занимава с чужди проблеми, сигурно е пиян.
  Всъщност, Осми март не е празник, а ден за отбелязване. Традицията не тръгва от някоя битка, в която жените са се сражавали срещу мъжете – и оттам задължението да искат прошка на този ден на непризнатата женственост. Не е и ден на женското начало. Осми март води началото си от едно събитие, което ако се беше случило днес щеше да ни накара да настръхнем. Ню Йорк, 1911, шивашка фабрика, жени работещи 12 часа на ден, полу-каторжни условия, заключени врати. Пожар. 150 овъглени. Представете си влака София-Кардам умножен по 16. Както и в случая с влака и тук става въпрос не за едно конкретно нещастно събитие. Учебниците по история на БКП, макар и справедливо да ги подозираме в пропаганда, тук не лъжеха – условията за всички работници наистина са били ужасяващи. Пише го и в американските учебници… А тези, които са били уязвими по различни причини или нарочени заради принадлежността си към някаква група – жени, деца, имигранти, католици, кривогледи, ирландци, осиновени, сираци, бавноразвиващи се, етц – за тях светът е бил още по-трудно място.
  Проблемът не е само пожарът, не е съществуването на мъжете, срещу които жените да се борят, а една система, която позволява хората да бъдат само механично средство за извличане на полза. И използвани още по-лесно ако са уязвими и зависими. Проблемът е в една система, произвеждаща такива стереотипи, в която участват и мъже, и жени. Разбира се, някой сега може да каже, а защо онези жени са се съгласили да работат при залостени врати. В края на краищата в САЩ не е имало закон вратите на фабриките да бъдат залоствани, за да не се отлъчват работниците. Били са свободни да избират и коват съдбата си.
  А друг би казал, това е било преди стотина години. Еманципацията е победила. Има равни права. Било е лошо, сега е добре. Или пък, сега е по-добре, но точно затова е и по-зле. Или, аз нямам претенции за равни права, защото си ги имам, или си ги вземам сама, или не ми трябват, понеже мъжът до мен ме уважава, затова мразя Осми март.
  Не. Ако не ни харесва влакът София-Кардам и системата, която го е породила, или онази система, която е заключвала жените във фабриката както един стопанин затваря животните си, струва ми се е много цинично да си мислим, аз съм щастлива и нямам никакви претенции към живота. Да, аз лично наистина съм щастлива с равните си права. Както вече казах, Осми март не е ден на битката за надмощие между мъже и жени, при която кавалерски мъжете са задължени да капитулират с цвете. Той е един от дните за припомняне, че има групи, които са уязвими заради общественото стереотипизиране и жените са сред тях. Обществено, защото (почти) всички участваме в него в една или друга степен, дори с безразличието си.
  Не, не е било преди сто години. Бива сега. Бива в хилядите фабрички, с които е осеян Китай и всички други страни, които произвеждат световните ризи, дрешки и детски играчки. Шивачки са заключвани по 12 часа на ден, с пауза за тоалетна 5 минути на ден, уволнявани при признак за бременност, малтретирани с принудителен секс, убивани. Деца са продавани за проститутки. Жени са отвличани и ритуално обезобразявани, убивани за поставяне под съмнение на семейната чест. Жени имат пред себе си само пътя към фабриката и никакво училище. Военновременното изнасилване е едно от всички възможни оръжия. Познавам доста такива жени и те съвсем не смятат това за "такъв е животът", не са просто щастливи така, протестират срещу "късмета" си. Но не виждат изход, нямат друга алтернатива, нямат блог, техният глас не се чува, никой не се интересува от тяхната гледна точка.
  Да, но това е далеч? Не, не е далеч, ако имаме смелостта да кажем, че сме част от този свят, че купуваме произведените от тях дрешки и играчки. А всъщност колко близо трябва да се случва, за да приемем, че това съществува? Всичко това се случва и в България, и в Европа (в тайните нелегални фабрички и други конвейри за обезчовечаване на уязвимите). Aко се случва в същия град? Сред хората, които познаваме? Сред хората, които имат нашия социален статус? Сред хората, които имат нашия характер и умствени заложби? Такива, които не са циганки, простачки, чалгаджийки, селянки, неграмотни, тъпи лелки, от Факултета, от едно планинско село? Защото ако са, то е нормално и те са си щастливи така, или толкова си могат?
  Или може би ще кажем, да не би само жените да са стереотипизирани, уязвими, дискриминирани заради принадлежността си към група? Нали и евреите са живели в гета, децата на имигрантите са се смятали за бавноразвиващи се, а християните в Египет не получават работа освен от други християни? Защо да делим несправедливостите? Не ги делим. Това е само една от многото и днес нека да говорим за нея. Когато я посочим с име, една конкретна несправедливост става по-видима за тези, които мислят, че просто животът е такъв.
  Нима факта, че не виждаме пред очите си падналия на тротоара ни освобождава от неговото съществуване? Не казвам, че трябва да проверяваме всеки ден града за всички паднали по тротоарите. Но нека поне го знаем, че е паднал. Да не зачеркваме съществуването му. Като правим обобщения за света да не изхождаме единствено от своя живот, от своето семейство, от своето приятелско обкръжение, от списанията, които избираме да четем. Ако не друго, поне да го включваме в определението си за света.
  В следващите дни ще отсъствам за кратко, така че ако не отговарям на коментарите е само временно. Но вашето мнение ме интересува.