text: За честта на фамилията Дуло
  ...българин да се наричам,
  Напоследък в публичното пространство тече разнопосочна буквализация на този Вазов стих и един от аспектите на "радването" изненадващо ни отвежда до преформулирането на самото "българско". В книги на автори като Петър Добрев и списания като "Ави-тохол", издание на Историческото дружество "Българска орда", патетично се провъзгласява най-сетне намерената абсолютна автентика ­ българско е пра-българското, не-славянското. Така заставаме в истинския си ръст пред света, сами, различни от всичко и всекиго, горди конници, чието символическо пространство се простира от Апенините до Памир и Алтай. Оформя се интересен гамбит, в който отказът от компрометиралата се "славянска душа" ни носи важни позиционни преимущества ­ континуитетът на "българщината" се разширява с десетина века и няколко хиляди километра. Всичко това лесно може да се обясни с националистическия патос, друсащ обществото от няколко години насам (достойно за отбелязване е, че и самият Хайтов на едно място във Вестника си въздиша по първичната твърдост на прабългарите, омекнала с приемането на християнството). "Хунският" дискурс обаче има дълга история и може би е добре да я скицираме, за да преценим като какви се явяват сегашните конски опашки.
  Началото поставя Гаврил Кръстевич през 1871 г. с книгата си "История блъгарска", която пък не е никакво начало, а ехо на затихващия спор около това "татари" ли са българите или "славяни", спор, воден между руски и чешки слависти през първата половина на ХIХ век. Следва гневният отговор на Марин Дринов с показателното заглавие "Хуни ли сме?", който прави Кръстевич да изглежда като човек, проспал приключването на спора. Дебатът затихва, "славянското" побеждава и се настанява в букварите, но идват 20-те години, Шпенглер, времето на вехнещата "цивилизация" и на органичната "култура", на екзалтацията по "скитското" и т.н., което довежда до знаменателно преформулиране на проблема. Засиленият интерес към "скитското" в българската история, национален характер и дори литература е показателен за изострянето на дебата между "култура" и "цивилизация" по онова време, който на българска почва се случва като антимодернизационен поврат към "родното".
  Междувременно през България минава Трубецкой, а остава Бицили и идеята за "евразийството" започва да търси почва и в българските души. Така се стига до основаването през 1938 г. на интелектуалния кръжок "Българска орда" от Николай Станишев и Димитър Съсълов, чиито духовни наследници днес издават списание "Ави-тохол". Важните книги на тази субкултура са "Кратка история на българите" (1942) на Н. Станишев и "Пътят на България" (1936) на Д. Съсълов. Може би най-скандалното твърдение на Станишев е, че българите не са били асимилирани от славяните, а са били достатъчно многобройни, за да прочистят местното население, включително славяните, чрез масови изселвания отвъд Дунава, така че да се освободи територия, която да бъде етнически почти еднородна, а именно ­ заселена от (пра)българи.
  В случая не ни занимава проблемът за "историческата достоверност". Дотатъчно е да отбележим, че текстовете от споменатата традиция чрез реториката си успяват да имитират "научност", нещо повече ­ да използват тъкмо инструментите на критическото четене ­ връщане към автентичните документи и недоверие към вторично идеологизираните твърдения. Това, което им липсва е въображение в разиграването на импликациите, следващи от "историческия факт", че ние не сме "славяни", а "българи". В това отношение много по-интересен ми е един текст на Ботьо Савов от 1924 г. ­ "Скитско и славянско в българската литература", ("Хиперион", 1924/кн.1). Савов събира Шпенглеровата и Ницшеанската традиция, извеждайки цяла поредица от опозиции, раздвояващи националния характер и литература. От страната на "скитското" са хаосът, действието, ужасът, мракът, ереста, изобщо "дионисиевското", докато от страната на "славянското" са аполоническата хармония, пасивност, покой, светлина, примирение. В тази класификация "скитите" Ботев, Яворов и Траянов се изправят срещу "славяните" Лилиев и Емануил Попдимитров. За Б. Савов българската действителност е лошо подражание на западната цивилизация. Оттук и неавтентичността на "социалната" и реалистичната поезия (която се явява подражание на "лошото подражание"). При него обаче "скитското" е културен проблем, поле на усилие, а не родово-кръвна принадлежност. В някакъв смисъл "чертите" трябва да бъдат "явени", извадени наяве в литературата, в неспирната работа върху Аза. Колкото и да е старомодна, една такава стратегия може да се превърне в някаква "практика на себе си", да произведе почерк ­ нещо, което не може да се каже за голата констатация, че в българската шевица е закодиран пиктографският календар на китайците.