text: Да пропуснеш вълната | Блогът на Иво Райнов
  ← Спрете смъртта по ловешките улици!
  Демография: Всички линеят, но Ловеч загива →
  Да пропуснеш вълната
  Posted on август 16, 2015	by ivo rainov
  Популярен факт е , че запалените сърфисти чакат с години вълната на живота си и считат за малодушие да я пропуснат. Има хора, които стават звезди само заради шанса да яхнат вълната на актуалната музикална мода. Знаем не малко примери за политически шарлатани, които ловко сърфират по вълните на демагогията и подреждат доволен, макар и безчестен живот. Приливи и отливи има в живота на всеки човек, всяка общност, всеки град. Важното е да си на повърхността, когато дойде високата вълна на късмета.
  Днес завършвам десетдневната си почивка в един град, който изглежда пропусна своята вековна вълна. Град от бедния и забравен Северозапад, където късметът е повече от съдбовен фактор. За да бъда разбран ще дам пример с Банско. Малък градец преди двадесет години. Днес топ курорт за зимна ваканция и приключения в България и име, споменавано с все по-голямо уважение в Европа. И всичко това постигнато с умението да се възползваш от природните дадености по най-добрия начин, като правиш умна и точно фокусирана реклама. Банско се готвеше старателно за своята вълна с методичното привличане на инвестиции далеч преди да афишира сериозни туристически амбиции. Банско работеше неуморно много преди да блесне в рекламните брошури и медийните кампании. Късметът на Белоградчик, перлата на Северозапада, следваше съвсем различна крива. Просто една сутрин Белоградчик се събуди световно известен. Номинацията на скалите за едно от новите чудеса на света бе повече от неочаквана за местните хора. Последва шеметна кампания, която направи Белоградчик водещо заглавие на първите страници във вестниците и актуална тема за много телевизионни репортажи. За една бройка Белоградчишките скали не се класираха между чудесата, измести ги сръбският Дяволски град. Само, че вълната на славата бе достигнала неподозирани размери. През ранната пролет на 2009-та се бяха събрали 5-6 почивни дни. По време на тези празници градът беше като обсаден от туристи. Рекламната истерия бе привлякла няколкостотин хиляди души, които чакаха кротко с часове на почти едокилометрова опашка за да видят скалите и крепостта " Калето". Градът се оказа неподготвен за подобно нашествие. Без паркинги, без настанителна база, без достатъчно поне среднокласни заведения за хранене. Представете си само неудобството хиляди туристи да се обслужват от няколко химически тоалетни. В следващите години респектиращата красота на Белоградчишките скали се разпространяваше от уста на уста и от ухо на ухо, заедно с разочароващата информация за недостатъчна инфраструктура и неадекватно туристическо обслужване. Така Белоградчик се превърна в еднодневна дестинация и не можа да се наложи като селище, в което да пренощуваш или дори да прекараш няколко ваканционни дни.
  Хората в Белоградчик и управата на града се оказаха абсолютно неподготвени за застрашително високата вълна на популярност и туристически интерес. Година-две след рекламния взрив градът печелеше добре от неочаквания късмет, но не можеше да привлече инвестиции в благоустрояване и подобряване на туристическия капацитет. Евроинвестициите дойдоха доста по-късно. Днес са направени много неща. Почти всички улици са качествено асфалтирана и удобни за най-капризния шофьор. Скалите за обезопасени, теренът облагороден, изградени са стълби, подходи и наблюдателни площадки. Табелки и маркировки насочват към ноне десет туристически маршрута. Пред входа на "Калето" има огромен паркинг и великолепен посетителски център с трибуна за наблюдение на атракционно шоу, което се прожектира върху стената на древната крепост. В града е изграден голям, луксозен хотел и няколко десетки къщи за гости, предлагащи удобства за различно дълбоки джобове. Е, все още има какво да се желае (като капацитет и качество) в нишата на кафетериите и заведенията за хранене. Почти завършва строителството на голям, модерен и многофункционален спортен комплекс. Само, че вълната отмина. Пред крепостта няма опашки от посетители, дори паркингът е тъжно празен. Свободните места в малкото на брой кафенета в центъра изобилстват, а атракционното влакче, което има твърд график с шест ежедневни курса до "Калето" и скалите, не е помръдвало от седмица – няма пасажери. Все по-рядко ми се налага да опътвам някой объркан чужденец. Градът изглежда празен и все по-безнадежден. Просто Белоградчик пропусна вълната.
  Специалистите ще кажат, че много, много неща не са свършени. Ще отбележат, че туризъм, центриран около това да видиш един обект не е дългосрочен. Няма ги събитията, няма ги допълнителните атракции, липсва регионалния туристически продукт, който да включва посещение и на други местни чудеса като пещерите Магура и Козарника, Стакевските водопади, никой не се е сетил за неразработената ниша на селския бит на Северозапада и уникалния торлашки фолклор. Белоградчик бе споходен от вълната на популярността без да е подготвен и с тотална липса на умения как да се възползва. Оттогава градските управи тичат след събитията. За съжаление вълната вече отмина, а градът я пропусна. Сигурен съм, че през следващите години ще бъдат направени още много подобрения в инфраструктурата, а туристическото предлагане ще разшири обема и качеството си. Вероятно ще бъдат добавени и нови еко и етно форми на туризъм. Но шансът Белоградчик да се превърне в истинска туристическа перла на Северозапада, подобно на Банско в Югозапада, е минимален. Градът старее, губи численост и квалификация, населението е бедно и безработно. Тук се сещам да отбележа, че важните промишлени предприятия затвориха врати, а трудоспособните жители масово търсят препитание в София, Кипър, Гърция, Италия и Испания. Както се вижда само с туризъм не става, трябва и индустрия. Това, последното, го отбелязвам и в контекста на ловешките управленски мераци да правим бъдеще изключително с инвестиции в туризма.
  Белоградчик е градче, разположено сред изключителни природни красоти. Сигурен съм, че ако не беше селище от бедния Северозапад щеше да има друга съдба. Тук вълната на късмета мина с грохот. Беше неочаквана и логично беше пропусната.