text: Ларго | Портал за култура, изкуство и общество
  В момента сте тук Начало идеи гледна точка Ларго
  Реставрацията и консервацията на "Антична Сердика" на Ларгото е временно преустановена. Случи се в предизборно време и замразяването беше използвано с предизборни цели, но добре, че се случи пред избори, защото иначе едва ли някой щеше да се вслуша в гражданските протести. От няколко години разкопките стояха без да се работи нищо по тях. Едва когато министерските чиновници се стреснаха, че сроковете за средствата от еврофондовете изтичат, се паникьосаха и разбързаха. Бързането очевидно е за сметка на качеството. Недопустимо е усвояването им да е за сметка на некадърно свършена работа. Принципът "през куп – за грош" е недопустим, дори когато става дума за много грошове. Недопустимо е единствената цел за министерските чиновници да е усвояването на средствата, без оглед какво ще се експонира.
  Римските старини са запазени по чудо или по случайност. През 1952 г. Министерският съвет приема постановление за "разчистване центъра на София", като за целта се предвижда да бъдат разрушени църквите "Света Неделя", "Света Петка Самарджийска", "Свети Спас", джамията "Баня баши" и всички други сгради в този район. Изготвен е градоустройствен план за "социалистическото преустройство" на центъра на столицата и застрояването му с представителни държавни учреждения в господстващия тогава монументален сталинистки стил. Точно там трябва да се извиси и "Дом на съветите". В последния момент решението е променено – по чудо или по случайност. Естествено, ако планът беше реализиран, всички антични останки щяха да бъдат безвъзвратно унищожени.
  Археологическите останки се реставрират лошо. Лошото е това, че изглеждат като нови. До преди няколко месеца, докато стояха само разкопани и разчистени, всичко беше наред. Но когато около тях закипя усилна дейност, нещата придобиха лош обрат и работата се опорочи. Тази дейност не е за всеки архитект и за всеки строителен работник. Както един лекар не е специалист по всички болести. Реставрацията изисква специални знания и умения и верен усет за автентичност. Старото не бива да изглежда като ново. Старината е ценна с това, че е историческо свидетелство. Към оригинала трябва да се отнасяме с респект. А проблемът с въпросната старина е, че изглежда като нова – както остроумно беше озаглавен един материал, илюстриран с много снимки – "Чисто нови старини".
  Най-остри критики има към това, че не са поставени маркери между стария и новия градеж. Без да съм специалист зная, че има международни конвенции, които задължават всяко надзиждане да бъде отбелязвано с маркери. Бедата е там, че в България международните конвеции не се спазват от много десетилетия и това постепенно е станало обичайна практика. Явно порочната практика се пренася и в разкопките на Ларгото. Реставраторите могат да измислят всякакви конструкции, но поставянето на знак до къде е автентичният строеж и откъде започва новият, е абсолютно задължително. В противен случай неминуемо се получава бутафория. Ако бутафорията е някъде встрани, тя може и да мине по-незабелязано, но в центъра на София тя предизвиква възмущение. Според своя прекрасен девиз София "не старее", но начинът да се докаже това не е като се подмладяват античните старини. Ключово понятие в реставрацията е автентичността, когато тя бъде пренебрегната, налице е исторически фалшификат.
  В литературата ролята на маркер играе точното цитиране, обозначаването му с кавички. Можеш да използваш колкото си искаш чужд текст, стига да поставяш кавички и да не си го приписваш като свой. В реставрацията кавичките представляват метална лента между стария зид и надградения. Добавените нови части трябва да са минимални, доближаването им до автентичните да е максимално, разграничаването на едните от другите е задължително, а имитацията забранена. Всичко друго е непрофесионално, по нашенския принцип – "и така става". Става, но не бива! Ако в комунистическата държава Венецианската харта се е възприемала като идеологическа диверсия, сега политическият контекст е различен. Ако тогава под натиска на Пенчо Кубадински са извършвани хипотетични реконструкции, днес не бива! В другите европейски държави така не се прави. У нас също имаме примери за блестяща реставрационна работа, най-последен от които е Античният стадион в Пловдив.
  Предишна статияЙосиф Питер и образите на София
  Следваща статияСирените на Путин
  spolia 20.10.2015 at 14:35
  За съжаление, дори и задължителната сигнираща лента не се поставя, както трябва. Често тя е не по-малко бутафорна от самата "реставрация": https://www.facebook.com/media/set/?set=a.1675275582612281.1073741839.1462235350582973&type=3
  Боби Ждребев 20.10.2015 at 15:48
  София открай време е обект на нечие безсрамно настървено управление, Рулетката на политическата нелепица през последните 70 години докара на власт в обществото най-невероятни популации. Някога имаше запазени привилегии – прием от рустикалната инфраструктура – толкова и толкова, мнозина хитреци отиваха да доучват на село, за да вземат оттам тапии и да се вредят по този начин. Обаче си имаше безброй чистокръвни натурални ползватели на тези привилегии, които успяваха с напорист щурм и тройки, най-вече на приемни изпити, да изтикат от заслужените места софийските младежи с много по-високи качества и таланти. И втора пътека имаше в издигането до владетелския пост – уреждането по партийна линия, слагачеството пред "качествените хора", любвеобвилност и сервилност, доказана с декларации отдаденост, така да се каже, към червената пасмина,към ЦК, към ДС, към цялата рудиментна туморна консистенция на гореупоменатите дадености. И избутвайки край себе си пространства "по пътя", "отнемайки духовни пространства", взеха, че започнаха да подменят с бордюрните си възгледи не само бъдещето, не само настоящето, но и миналото.
  Боби Ждребев 20.10.2015 at 16:14
  Само в Далечния изток, обаче, след тотално издънване и колосални, натворени с властова грубиянщина пакости извършителите си правят харакири, най-малкото имат непреодолима причина да се крият дълго в миша дупка. В старите филми немските офицери се затварят в кабинета си и се гръмват. Тук позорът не е бреме, бате, "това е властта" (цитат). Ни домати, ни вувузели, ни плакати, ни оставки, ни протести, ни медиен натиск могат да разместят нещо, обвито в затлъстели шкембета.