text: . .: 08.08
  Узо & executions
  Хубавото е, че като си обръсне човек краката наяве, насън също са гладки :) Няма шест-пет.
  Та, заспивам с чело на клавиатурата и *** ми обяснява колко хубава кожа на краката имам, докосвайки ме. Приятелите й са невероятни хора, you know what I mean… Някой наоколо музицира, уютно е с тях, един много красив мъж, с който сме снимали в рунините на някаква великолепна къща 5 минути по-рано, настанява сериозните си очи до мен, чувствам се прегърната just by feeling his presence around.
  В някакъв момент се втрисам от перверзното си подсъзнание, грабвам от масата на компанията й едно огромни шише Узо, ужасно тежко беше, пъхам един топъл хляб (?!) под мишница и, така оборудвана, се засилвам към сцената по-долу. В паузата между песните една девойка крещи "Execution! Execution!!!" и вокалът се засмива "Ха-ха, да, екзекюшън... мерси, че ме подсети!"
  Не чух песента, 'щото ми стана съвестно, че свих узото на *** и тръгнах да се връщам. И тогава шефката ме събуди... Сега чакам предположения за тълкуване на съня :)
  Анаис в ролята на впиянчена оперна прима: "Cocaine!.... Je n`aime que toi!"
  Шлянж и малко паника
  Приятен шлянж из Женски пазар сутринта... За сметка на абсолютно катастрофалния ден след това. Брр! Ще взема да си отворя едно "заведение" за психично болни. Все по-силно привличам клиентела и без това.
  Whoever you may be the next time, всичко, което искам от теб е да си вдигнеш гащите, да си обършеш сополките и да се разкараш от улицата МИ.
  И да не чувам 'немоа повече', защото ми ври, куче!
  Та, за хубавите неща: купих си магаре. Повече по темата ТУК.
  Утре (съб'та) заминавам, не знам как и кога ще ми се случва спането, скоро не сме се виждали с него, май пак се скарахме. Всичко ми е с краката нагоре, освен... хм... *blush*.
  На Жи исках да кажа нещо хубаво... Честно, много исках.
  Ами... ще ми липсвате. Весела и цветна Прага ви желая, и да пазите И.
  Я че се зав'рнем со алпийски шишарки :))
  Huston, we... need some more coffee!
  Дондуков & Първа английска гимназия
  Jeni, благодаря за разказа :)
  ... more new pics HERE
  Stop & Ферма
  Серия "Намазахте ли с Томи?"
  "Linger on the sidewalks where the neon lights are pretty..."
  My "Bed & Breakfast" :)
  That little guy usually peeks through my window during the day, but doesn`t bother me much :) My angel Gabriel!
  "I'm just a peeping tom
  Nothing left to fear"
  Иначе новото "откритие": Tegan & Sara. Доскоро ми изглеждаха като поредната лигава girl-band история, но попаднах на няколко добри изпълнения и се чувствам длъжна да изпозаразя. Сутринта ми вдигнаха страхотно настроението, чак ми се подскачаше и викаше из трамвай 9 :)
  Goodie, goodie! My serotonine army is back!
  don`t ask me what I came here for
  ...met this blue-eyed shy/shiny pierced/ing creature and fell into her music/voice fell into watching her so calm
  ...tired of denying myself useless emotional kind of rag-doll
  ...have a nice flight "mom" meanwhile I`ll enjoy my blood flooding those pants cause it`s not in my nature to admit pain so bring a toast on your way to heaven and we`ll hang there for awhile sipping bitter tea
  ...see I`ve trained myself so good during those years now I`m unable to enjoy people and myself. we just come and go, and that`s all. can`t feel anyone`s presence. then why am I so fucked up when they`re gone?!
  ... и още графити ТУК.
  Иначе днес имаше лунно затъмнение, снимките на което станаха някак палачинкови, небето е зелено и Манова има РД от около два часа насам.
  Всяка сутрин минавам по павираните улички в центъра на София и следя живота на графитите. Баничка, айрян, широко отворени очи - all you need. Вчера се хванах да поснимам on my way home и... всъщност прибирането от работа се проточи близо 7 часа. В действителност градът е психаделично шарен, наблъскан с всевъзможни тагове, рисунки, цветове, постери, стикери и к'во ли не още. Свикнали сме с това и не ни прави впечатление, но живеем в анимационен миш-маш. Пробвайте някой ден да отделите по 3 секунди за всеки един графит на произволна улица и ще ме разберете.
  Първи снимки с Фуджи-то (още не съм чела упътването), Sofia morning, на лов за графити.
  Cuddling a dream
  Това е то. Либоф. Вече мога да опна пергелите на бюрото и да извикам "My life is complete!" Хиляди благодарности на дамата със зелените очи. My angel Gabriel.
  Сега в единия край на бюрото ми грее чиния с доматки и хлебец, в другия - голямата любов. Нереалистичен ми е още, не успявам да го възприема като свой. Виж, да беше човек - лесно. Но с внезапно сбъдналите се детски мечти още не знам как да се справям :)
  Сега има да се случват толкова много неща!
  Като за начало, да разбера как се работи с него :)
  В музиката на Гьокче изравям Kiki & Herb. Нещо повече за тях:
  И освен това са сладки, забавни, разюздани, непредвидими, нежни, щури... хех, не бях чувала такова нещо преди :) Enjoy:
  И още малко техни mp3:
  A story :) това е доста смешно, стига да слушаш внимателно ;)
  After the rain comes... Starlit
  Дълго време изпитвам някаква вдървена погнуса към писането. Стига ми сутрин Виргиния Захариева - лека искряща емоция, като бяло вино. Един вид омекотител. На терасата, на пода, в леглото, под масата. Пуша и се смея, сякаш светът ми принадлежи. Сънувам най-сладките неща. Иначе ми е разхвърляно, дните се сливат в каша от паническа безполезност. След планина идва безкрайното пране на ръка, всъщност е голям кеф, блъскаш като ненормален и хвърчи пяна навсякъде, а после се опъваш доволно и гордо до ухаещия сушилник и мижиш срещу сутрешното слънце като преяла пристанищна котка.
  Тъжно ми е след Истанбул, направо ми е пропаднало. Беше твърде хубаво и спокойно, твърде свое. Не е за писане, нито за разказване - трябва полека, за ръчичка през него. Исках да съм по-близо до хората. И можех. В сравнение с Истанбул, София е като клетка със слепи озверели плъхове. Но потъвам в градините и щурците й, обичам я, върпреки. Една послушна дъщеря.
  Дните ми се разпадат от завръщането насам, обилното спане преминава неусетно в следобедно-нощен стоп до Беглика, сгушване до огъня в дъжда, пренасищане с боров аромат, кал и накрая кашлица до сълзи. Обратно в София, Дени ръси армии от слънчица и пух наоколо, скитам из разказите и нежността й. She`s got the jack. Разговорите ни неизбежно водят до приятно настръхване (тя), спор(ние), детинско нежелание за раздяла (аз) и поредния провален опит да намерим някаква допирна точка.
  През първата нощ в офиса се опитвам да проумея музиката на Гьокче, страховито-изчанчените й емоции и на сутринта се отказвам, смазана и липсваща. Remember next time not to fall for bleu-eyed turkish girls.
  Прибирам настинката си у дома повече от час, става ми смешно от собственото ми безсилие. В стаята мърка обичайният хаос от фрагменти. Зяпам известно време мидите от Майорка, картичките от къде ли не, събраните от морета и планини камъчета, монетите - австралийски, турски, БеГе, евра, жетон за истанбулското метро. Един гердан, който Поля ми подари преди 100 години, а майка ми пък взела, че го осветила в църква. Четки и моливи, два реда книги и учебници, колело и кактус.
  Втриса ме отново. Тези малки неща не стигат, никак... Особено в гапоовете между случването им. Там се пълни с буболечки и още по-дълбоки гапове, в които се ражда самият живот.