text: Имахме прекрасна връзка, но аз й бях първия | Lover-BG
  Ще бъда кратък, надявам се на вашите коментари и съвети с нещо да ми помогне. Имах тригодишна връзка с едно момиче, една невероятна връзка, изпълнена с много страст и любов, с много страхотни мигове, невероятни вечери, морета, язовири, почивки по курорти и какво ли още не. Чувствахме се щастливи. Аз й бях първия, първия в интимно отношение, което искрено ме радваше, но и ме натъжаваше, защото знаех, че някой ден ще иска да опознае света.
  А тя с времето се превърна за мен в целия свят. Любопитството щеше да надделее в нея и някак си се подготвях и си мислих, че ще съм готов за този момент, но се залъгвах и то жестоко. Аз съм на 25, а тя е по-малка от мен с 5 години. Преди да я срещна авантюрите ми нямаха край, къде за една вечер, къде за една седмица, носеше ми се слава на голям женкар. Никога не съм се замислял, че мога да хлътна по някое дете, защото тя си бе дете преди четири години.
  И все още си е по детски наивна. Никога не съм я забелязвал, докато не започна да ме поздравява, пращаше ми смс, а аз от своя страна се закачах с нея съвсем невинно. И така нещата излязоха от съвсем невинните закачки до една вълнуваща както за мен, така и за нея авантюра, след това връзка. Работата ми бе свързана тогава с чести пътувания в страната и чужбина. Тя винаги ме чакаше. Нито веднаж не предаде доверието ми. Тя започна да ми говори за бъдещето ни, за нещо по сериозно, да заживеем заедно, не искаше да продължи да учи, а да излезе с мен в чужбина.
  Много ясно че исках да бъде с мен, но знаех, че някой ден ще съжалява за това, че не е продължила учението си (както съжалявам аз в момента). Бях наясно, студентския живот ще ми донесе тревоги и неприятности, но мислих за нейното добро и за нейното бъдеще. Докато бе първа година студентка се чувахме постоянно, бързаше да се прибере за да ме види. Всичко бе нормално, до момента, когато баща й започна да я тормози психически, той никога не ме е харесвал и най- вече защото баща ми е от турски произход (а аз дори не разбирам турски).
  Никога не сме сядали заедно на една маса, нито сме говорили, винаги ме е отбягвал. Тя искаше да се разделим за малко, сподели ми, че вече не вижда никакво бъдеще заедно. Съгласих се с това, да се разделим за известно време. Не можах да издържа, мислих си, че има друг. Почнах да я следа, постоянно и звънях, не я оставях на спокойствие, бях луднал за което много съжалявам днес. Останах без достойнство, паднах в краката й и след седмица на ужас се обади да ми каже, че харесва друг (явно в това виждаше спасение и решение ).
  Тогава полудях още повече, почнах да я нагрубявам, държах се ужасно с нея и един ден ми звънна и ми каза, че е вече с другия, дори сега са заедно (чух му гласа). Това ме покърти и в мен се надигнаха вълни от чувства на омраза, мъст, жестокост и ненавист. Нищо не им отговорих, абстрахирах се от нея, макар да мислих нон стоп за нея, спомени и пр. Бях като потъващ кораб, храната нямаше вкус, каквото и да правих нямаше смисъл. Виждахме се често, понеже работеше в едно кафене на центъра. Беше неизбежно да не се засечем някъде, къде в дискотека, къде в бар.
  Поздравяваше ме, усмихваше се, но аз се обръщах на другата страна, не им отговарях, правих се на приятно разсеян. Срещах се с друго момиче, но и това не ми помогна. Мислите ми бяха другаде. Започна с невинен смс в 12 вечерта "спиш ли ?", на който им отговорих, след това се обади и си поговорихме общи неща. Смс се повтори и на другата вечер и на по следващата. Почнахме тайно да излизаме на кафе, тайно да се срещаме и вечер, започнах да играя ролята на любовник. Една вечер ми казва, че ме обича, на другата, че не иска да има нищо с мен и ако има няма да е нещо ангажиращо.
  Раздели се с приятеля си, виждахме се вече много по-често. Почна да казва по често "липсваш ми, обичам те". От начало не се подвеждах нито доверявах, чудих се колко ли време ще продължи всичко това, обичах я и то силно, макар всичко преживяно до тогава и така 3 месеца. Тя е в друг град от неделя до четвъртък (студентка) , смс - те които пращаше внезапно спряха, гласа и се промени за 2 дена, отново усещах онова безразличие към мен, което изпитвах преди.
  Когато си дойде ме отбягваше с прости извинения, не искаше да се видим, попитах я какво има, и тя ми отговори, че се среща с друг :). От кога, тя ми отговори от 2-3 дена, все още нямало нищо помежду им, но момченцето, което е 2 години по малак от нея я провличало много, а помежду ни няма връзка, че е свободна да прави каквото поиска. Идвам се сдържах да не се засмея. Всичко приех с усмивка, нямаше я и старата драма, опитвах се да съм силен и осъзнавах, че такава голяма грешка съм направил да я допусна пак толкова близо до себе си.
  След седмица се уговорихме за една среща, среща до толкова колкото всеки да каже уж за последно каквото има и точка, но от думи на думи почнахме да си припомняме незабравими мигове от връзката ни и се смеехме от сърце, говорихме сякаш нищо не се бе случвало, като стари приятели. Видях как им се насълзяваха очите, пусках по някоя шега за да се почувства по добре, а очите им се пълниха все повече и повече със сълзи. Казах им че вече не изпитвам нищо, няма гняв, няма омраза нито болка, че им прощавам всичко и искам да останем просто приятели.
  Говорихме близо 2 часа. Подмяташе на няколко пъти в разговора, че няма да я бъде с новия й приятел, че бил това, не правил онова, и не знаела колко още време ще е с него 🙂 . Каза също, че надали ще намери някой който би ме заменил. Преди да тръгне се наведох близо до лицето им и я целунах много топло по бузката. Тя ме погледна с усмивка и недоумение, нищо не казах, нито тя.
  Понякога им драскам по 2 реда на скайпа, тя ми отговори и толкова. Избягва ме дискретно, "имам работа , ще вечеряме, нашите са тук, уча". Когато се засечем, никога не ме подминава, спира разменим 2 думи. В заведение ако се видим ме кани на тяхната маса или ще дойде за малко на нашата и прочие. Следи с поглед движенията ми и когато я забележа се усмихвам и намигвам, а тя ми отговаря с още по-широка усмивка. Много рядко, но все пак факт ми звъни по телефона, " как си, какво правиш". Обичам я все още, но не мога да преглътна толкова болка, и с друга да бъда пак виждам само нея.
  Излизам, забавлявам се (на пръв поглед това се вижда), но пак си мисля за нея. Минах през огън и жупел, за да съхраня тази връзка, тази невъзможна по много причини връзка. Искам само спокойствие и мир за себе си, а не знам как да го получа. Понякога ми се иска да им се обадя, пиша смс или ще набера номера и спирам. Колко такива смс имам запаметени в телефона ако знаете. Ужас не знам какво да правя, дали има чувства все още към мен или съм само сладък спомен, искам да бъда пак с нея (дори и за една вечер), или да загърна и да се опитвам все по-силно да я забравя. Раздвоен съм, не знам как да постъпя?
  ← Засега сме само приятели, а аз искам повече	Не знам какво да правя. Нямам много опит →
  7 мнения за "Имахме прекрасна връзка, но аз й бях първия"
  На този етап колкото по-малко й обръщаш внимание по-добре. Тя сега се чуди дали наистина да си поживее или да си гледа питомното (теб). С това държане сега й показваш, че може да има и двете, тоест тя си прави каквото си знае а ти кротко си я чакаш и я искаш.
  Спри всякакви контакти с нея, оставия да опита "новия живот", най-вероятно дотолкова е свикнала с тебе че ако изчезнеш изведнъж ще се стресне и сама ще почне да те търси. Нямам предвид да си груб, а буквално да изчезнеш, да не те вижда, да не може да се свърже с теб по никакъв начин, да се чуди какво става.
  Знам, че много ще се изкушаваш да й се обадиш или да я поздравиш, но недей, шокирай, просто се отдръпни така, че да почувства как губи почва под краката си. А така като постоянно поддържате някакъв контакт (случайни срещи или смс или скайп или каквото и да е) тя знае, че малко или много ти си ТУК и си на нейно разположение.
  Ако не изчезнеш, накрая съвсем ще й станеш сигурен и следователно безинтересен и няма да имаш никакви шансове.
  Ако пък тя не те потърси сама (в което много силно се съмнявам), значи така или иначе е нямало какво да стане.
  gadniara_ каза:
  Благодаря за коментара evil_kitty007 🙂 , не сме се виждали 4 седмици , не сме се чували от 2 , последно им пратих смс за студентския празник и това беше, мисля че няма какво да се каже вече по темата , каквото трябва вече е станало 🙂 , има и други жени все пак, живота продължава 🙂
  12.12.2009 в 22:30
  E, съжалявам, но явно толкова й е било писано на връзката…
  Но нали знаеш – нова година, нов късмет, прав си че живота продължава.
  И поздравления, че си се удържал толкова време без контакт с нея 🙂
  Bliss Showdown каза:
  Бих могъл да кажа, че съм преживял нещо почти идентично й истината е, че, ако искаш да си я върнеш трябва по всякакъв начин да й покажеш, че можеш без нея, че си щастлив без нея и това да бъде самата истина. Не можеш да си щастлив с някой или да го направиш щастлив, ако не съумяваш да направиш самия себе си такъв. Моето момиче в крайна сметка отново е с мен, но бяхме разделени почти 2 години, в които се убеди, че всички други са тъпаци и в крайна сметка, когато тя самата го осъзна и ме поиска бях готов да съм с нея.
  Запомни, че докато жената не те поиска сама няма смисъл да си хабиш силите… нищо не би спечелил освен удължаване на агонията. Просто остави нещата да се случат намери си някое ново гадже и се зареди с търпение.
  Животът си има своите начини да се справи с подобни ситуации.
  Съгласен съм с теб Bliss Showdown и много благодаря за коментара, тази седмица излязохме на кафе ( от близо 3 седмици не се бяхме виждали), каза ми че е скъсала с новия си приятел ( както и се очакваше ) още колко много мъже я свалят и по какъв начин 🙂 и разни други общи приказки като приятели, те така нищо особенно, пуснах някоя друга шега, и така за близо час, очите и пак се палнеха със сълзи ( било задимено 🙂 ) абе страшна картинка
  midnight_knight каза:
  От писанията ти излиза,че ти я обичаш много повече отколкото тя теб или не го е осъзнала все още,а сълзите-те май са най-силното оръжие на жените…Така че по-добре я забрави.Сигурно ще те боли,но всяка болка минава с времето.
  dolita каза:
  05.02.2012 в 00:21
  много ми стана интересна товята история аз съм момиче и имам една много подобна на твоята връзка.
  Той също ми е първия но сега е в чужбина аз съм студентка но наистина много държа на него не мисля че може да се забрави винаги ще изпитвасх нещо към този човек… щом сега е сама защо не пробваш да поговорите да и кажеш че не можеш да я забравиш.
  дали пак ти не си и давал поводи да се съмнява в теб и това да я е било подтикнало да си намери друг..ппонякога аз се чувствам толкова ужасно когато усетя някаква промяна в него.
  иначе всеки ден го чакам с нетърпение да си пишем, но и аз чувствам голяма несигурност в нашата връзка. Все пак и кажи ако няма в момента друг нищо няма да загубиш.