text: Ваня Добрева: Планираме кръгла маса в Европейския парламент за проблемите с реекспорта на лекарства
  Четвъртък 21 Ное 2019
  Многоезичен превод на сайта
  <a href="http://www.microsofttranslator.com/bv.aspx?a=http%3a%2f%2fpituitary-bg.com%2f">Превод на тази страница</a><br />Поддържано от <a href="http://www.bing.com/translator">Microsoft® Translator</a>
  Публикуване | | | Посещения: 1076
  Интервю на В.Добрева , председател на Асоциация "Хипофиза" за ЦЗПЗ в България.
  http://czpz.org/home/news-news/publications/5758-2017-08-21-12-34-16
  След публикуването за обществено обсъждане на предложение за изменение на Закона за лекарствените продукти в хуманната медицина разговаряме с г-жа Ваня Добрева, председател на Асоциация Хипофиза. Асоциацията има за цел защита на правата на хората с редки болести на хипофизата, подобряване качеството им на живот, разпространение на информация за лечението и профилактиката на редките болести на хипофизата и ранната им диагностика, както и подпомагане дейността и подобряване ефективността на държавните институции и учреждения по отношение на законодателството и други техни инициативи в областта на лечението и профилактиката на редките болести на хипофизата.
  До 9 септември е общественото обсъждане на проект на Закон за изменение и допълнение на Закона за лекарствените продукти в хуманната медицина. Какво е Вашето мнение за реекспорта на лекарства и дали предложените законови промени ще решат проблемите на пациентите?
  Като пациенти адмирираме усилията, които полага Министерството на здравеопазването за ограничаване на недостига на лекарства. Опитът на други държави като Румъния, в които същите мерки вече се прилагат, показва, че те нямат ефект. Списък със забранени за износ лекарства съществува и в Румъния, там също се докладва регулярно липсата на лекарства, но проблемът продължава да се задълбочава.
  Докато лекарствата стигат до търговците на едро на цени, които ги правят атрактивни за реекспорт, проблемът ще продължи да съществува. Проблемът би се решил, ако НЗОК пак плаща най-ниската цена в Европейския съюз, но това да става под формата на отстъпки от цената, която е договорена с притежателите на разрешението за употреба.
  По-ефективна мярка би било да се включи възможност и пациентите да докладват за липсата на лекарства, включително и анонимно. Те са заинтересованите лица да го правят. Това трудно ще се случи от аптеките, които неофициално имат едни и същи собственици с търговеца на едро или работят основно с един търговец. В Експертния съвет за изготвяне на списък на лекарствените продукти, за които може да се ограничава износът също трябва да се включи представител на пациентите. Ефективно ще бъде да се уреди и процедура, която да задължи аптеките да издават документ при отказана заявка, както и да има санкция за търговците на дребно, ако не сигнализират за липсата на лекарства.
  Моят опит с ИАЛ е с лекарства, които касаят рядко заболяване, което се лекува само в един център. Предоставихме им информация за броя на пациентите, аптеките, от които получават лекарствата, както и броят на опаковките. При толкова пълна и точна информация, касаеща 100 пациенти, те не успяха да разберат защо се е получил недостиг и къде са изчезнали опаковките с лекарства. Информацията, с която разполагаха, беше в печатен вид в 3 папки, като част от нея беше подадена по факс. Когато говорим за 2000 лекарства, продавани в стотици аптеки и стотици хиляди опаковки е невъзможно това да се случи в 5-дневния срок, в който те трябва да забранят или разрешат износа. Ако бързо не се въведе някакъв софтуер, който да следи наличностите на лекарства, тази мярка ще бъде неработеща. На контрола, макар и последващ, ще помогне ако ИАЛ има достъп до Интрастат декларациите на износителите.
  Имате ли информация какъв е опитът по отношение на реекспорта на лекарства в други държави и има ли някакви съвместни инициативи за справяне с този проблем?
  Решение на КЗК от декември 2016 г. гласи: "От десетте паралелни износители през първото полугодие на 2015 г. седем изнасят около 100% от лекарствените продукти, обект на реимбурсация, зад граница."
  До момента никой в България не е показал, че печалбите на тези седем фирми са по-малко важни от здравето и живота на българските пациенти. Нито от сайта на ИАЛ, нито дори от самото решение става ясно кои са те. Неофициално се знае, че това са големите търговци на едро. Решението на Конституционния съд също беше в полза на фирмите, а не на пациента. Беше установено, че чл. 217в от ЗЛПХМ е противоконституционен, разпоредбата спря да се прилага, в резултат на което Изпълнителният директор на ИАЛ няма възможност да проследява паралелния износ. В търсене на решение на проблема, с екипа на Сдружение за развитие на българското здравеопазване съвместно с румънски пациентски организации, планираме да организираме кръгла маса в Европейския парламент, на която да бъдат обсъдени проблемите с недостига на лекарства в резултат на паралелния износ. Германия например задължава аптеките да купуват минимум 5% от лекарствата си от паралелен внос, като те твърдят, че нямат вина за недостига в страните, от които се изнася и това е ангажимент на българските им партньори. Разчитаме на промяна и в европейските регулации, защитаващи свободната търговия, която да не позволява да остават без лечение тежкоболни пациенти.
  Какво мислите за т.нар. състрадателно лечение, разрешаването му в България важно ли е за пациентите, и особено за тези с редки заболявания?
  Разрешаването на състрадателното лечение е важно за българските пациенти, тъй като ще им даде възможност за достъп до животоспасяващи лекарства, които навлизат в България сравнително бавно. В много случаи при редки заболявания тези лекарства не достигат изобщо до българските пациенти, тъй като за фирмите сме малък пазар.
  Защо според Вас държавата не направи необходимите законови инициативи по-рано, а едва след като Министерството на здравеопазването беше осъдено за липса на състрадателно лечение?
  Министерството на здравеопазването има традиция да обжалва до последна инстанция всички дела, които се водят срещу него. Такъв е и случаят с делото за достъп до състрадателно лечение, водено от ЦЗПЗ. Много ми се ще да видя здравна администрация, която ангажира юристите си със създаването на адекватна нормативна уредба, а не с дела, при които е очевидно правото на чия страна е – състрадателното лечение е регламентирано в другите европейски страни от 13 години.
  По какво ще се различава състрадателното лечение от клиничните изпитвания?
  Клиничните проучвания се извършват на база на протокол и пациентите следва да отговарят на определени включващи и изключващи критерии. При състрадателното лечение включването на пациентите става без никакви критерии. Но за да се случи това в България следва да бъде изработена програма за състрадателно лечение, която да определя начините за включване на пациентите в нея.
  Как ще коментирате предложенията за промяна на регулирането на клиничните изпитвания?
  Смятам, че в България има какво да се желае по отношение на информираността на пациентите относно участието в клинични изпитвания. Разбира се, те са много важни, като участието в тях могат да дадат шанс за живот и по-добро здраве на самия пациент, но и на много други хора.
  В почти всички европейски държави участието на пациент в етичните комисии е задължително. В България пациентите нямат никакво участие нито в новия вариант, нито в предишния вариант на закона. Включването на такъв участник не само ще гарантира спазването на правата на пациентите, но най-вероятно ще доведе до по-гладко и успешно протичане. В настоящия вариант на ЗЛПХМ етични комисии има във всички болници, в които протичат такива проучвания, което гарантира, че някой на място се е запознал най-малко с нормативната уредба и носи отговорност за спазването ѝ. В новия вариант се предвижда да има само една комисия в Министерството на здравеопазването. Т.е. на място само провеждащите проучването ще са запознатите с протокола и законовите уредби и само те ще носят отговорност какво се случва, което значително ще намали възможностите за контрол, както и възможностите за реакция от страна на пациентите в случай, че смятат, че има нарушения. Промяната противоречи и на европейската практика, в над 90% от страните няма централизиране на тази дейност.
  В разгара на летния сезон Вашата асоциация сигнализира за проблеми с паркирането на инвалиди в морските ни курорти, а преди дни млада жена с увреждания съобщи, че ще съди държавата за дискриминация, защото не е осигурен достъп до плажа на хора с увреждания. Решен ли е въпросът с паркирането на инвалиди?
  Изключително ми е болно да слушам как лица, заемащи ръководни длъжности в голяма компания като Албена АД, безцеремонно обясняват как човека с увреждане като не може да ходи пеша, трябва да плати 10 лева, за да мине през частния им път, за да стигне и паркира до плажа. Европейската карта за хора с увреждания в другите европейски държави дава освен право на безплатно паркиране и право на посещение в музей, атракциони, кина и др. на лицето с увреждане и на неговия придружител. Нито една компания не би си позволила дори да си помисли да създаде такова ограничение, а още по-малко да парадира с него.
  Според Вас държавата длъжник ли е на хората с увреждания и приемат ли се необходимите мерки за спазване на техните права за независим живот и социална интеграция?
  Много са случаите, в които лошата организация, създадена от държавата, пречи на интеграцията на хората с увреждания. От години лекари и пациентски организации се опитват да променят нормативната уредба, така че сестрите и лекарите в детските и учебните заведения да могат да полагат грижи за хронично болните деца. Парадоксът е, че нашите градини и училища са може би най-добре обезпечени със сестри и лекари, но в същото време родителите стоят пред градината и чакат да измерят кръвната захар и да сложат инсулина на детето си. Сестрата се ангажира с това само ако желае. Необходимата промяна в Закона за здравето е направена, но продължаваме да чакаме промяната в Наредбата за здравните кабинети в детските заведения и училищата, която да задължи лекарите и сестрите в градините и училищата да полагат грижи за хронично болните деца.
  Друг пример е осигуряване на хранене на деца със специфични хранителни потребности в детските градини и училищата, като за сравнение това е практика в Унгария от четвърт век. От 2 години и половина успешно това се случва в градините на територията на Община Варна, но не се осигурява в нито един друг град, освен в част от яслите и градините в София. Оставаме в очакване и другите общини да осигурят такова хранене, за което дори имат нормативно уреден ангажимент.
  Асоциация Хипофиза е сред най-активните организации, кое я отличава от стотиците други пациентски организации?
  Дейността на организацията се движи само от доброволци, които отделят от личното си време, за да осигурят по-добра грижа за другите пациенти със заболявания на хипофизата. Това от една страна е положително, тъй като сме напълно независими и действията ни са изцяло насочени към добруването на пациентите. Лошата страна е, че тъй като всеки работи нещо друго, от което се издържа, някои от нещата не се случват толкова бързо, колкото би ми се искало.
  Защо се включихте в най-новата пациентска организация Сдружение за развитие на българското здравеопазване? Необходима ли е още една такава организация и с какво ще помогне тя на пациентите?
  С екипа на ЦЗПЗ работим от 5 години. За това време те са били хората, които са ни помагали с консултации и съвети по различни проблеми. Изключителни професионалисти са, като в същото време са хора, за които постигането на нормалност в българското здравеопазване е кауза. Другите членове на сдружението също са мислещи интелигентни хора, с висок морал, с част от които вече сме преминали през различни битки заедно. Силно вярвам, че обединението на такива хора в една организация ще ни даде възможност за постигане на промени, водещи до по-добро бъдеще на българските пациенти.