text: Вътрешно устройство на Византийската империя (IX - X в.)
  Посещения: 20345
  Военна организация на Империята
  Финансите във Византия през IX и X в. заслужават специално разглеждане. Летописецът разказва, че когато Василий I овладял престола, държавното съкровище било празно. Разточителният живот на Михаил III прахосал всичко натрупано от пестеливостта на неговите предвидливи предшественици. Същото било и в частната императорска хазна. В нея оставали само нестопени и непревърнати в пари останки от украшенията и ценностите на императорския дворец.
  Първата грижа на Василий била да издири съучастниците на Михаил III в разпиляване на държавното богатство и да прибере от тях всичко, което дължали на щедрата ръка на убития император. Така успял да събере в празната държавна хазна няколко кентинария злато. Но за правилното функциониране на държавния организъм и посрещането на насъщните нужди били необходими мерки от по-друг характер. Трябвало да се тури ред във финансовата организация на държавата. И Василий не се отказал от тая задача. На първо място той заповядвал да се видоизмени цялата дотогавашна система при водене на данъчните списъци, в които царувал цял хаос, не позволяващ на населението да знае точната сума на данъците, които му се искат и оттук извор на всякакви злоупотребления от страна на чиновничеството. Предприятието било свързано с големи трудности, тъй като трябвало да се правят нови данъчни книги. Но с настояването на императора реформата била извършена, и макар данъците да се събирали с голяма строгост, тежестите, изпитвани от населението, били значително компенсирани от намалението на произволите.
  Василий I все пак не бил голям реформатор. Ние видяхме каква остра форма бе взел социалният протест по негово време. Това, което държавната власт можеше да направи, било да облекчи социалното положение на долните класи, като ограничи все по-нарастващите апетити на динатите. Сам Василий бил твърде далеч от подобно намерение и дори бе премахнал ограниченията на иконоборското законодателство. Оставена без намесата на държавата, борбата между дребна и едра собственост трябваше да доведе широките народни маси до едно наистина бедствено положение. И тяхното обедняване не можеше в края на краищата да не се отрази върху финансовото положение на държавата, която бе принудена да търси средства за издръжката си в същото това население, което бе оставила безпомощно срещу тия, що го разоряваха. Това бе осъзнато през X в., но процесът на упадък на средните и долни обществени класи бе твърде напреднал, за да може да се спре и самите те да бъдат спасени. Мерките на Лакапин и Багренородни, за които говорихме, на Фока и Василий II, за които по-нататък ще стане дума, можеха само да забавят хода на започналото при Василий I развитие, без да бъдат в състояние да го спрат.
  Финансовата организация на Византия през интересуващата ни епоха била съсредоточена в три отделни учреждения. Първото от тях се намирало под ведомството на т.нар. λογοθέτης τοῦ γενικοῦ) - логотет на държавното съкровище. Последното било същото, което в римската епоха се наричаше ерариум (aerarium). От канцеларията на логотета се управлявало и контролирало постъплението и употребата на всички видове данъци - преки и косвени. В него постъпвали и всички излишъци от издръжката на останалите клонове на управлението. Запазващо положението и вида си на държавна хазна, това съкровище било изцяло в разположение на императора, който могъл неограничено да използва неговите средства. Цялата служба в това съкровище била разпределена в много отделения с отделни началници и чиновници. Днес не всички измежду тях са известни, а и на тия, чиито имена знаем, не всякога можем да определим длъжността и функциите.
  Главните чиновници във ведомството на логотета на държавното съкровище били великите хартуларии на канцеларията (χαρτουλάριοι μεγάλοι τοῦ σεκρέτου) - навярно шефове на различните му отделения. До тях достигали всички финансови дела на империята, всички сметки на другите министерства и всички сметки за приходите и разходите.
  Хартулариите на хазните (οἰ χαρτουλάριοι τῶν ἀρκλῶν) водели книгите за състоянието на хазните в столицата и в провинциите. Такива ковчежничества имало във всяка тема. Една част от данъците - преки и косвени - оставала в тях и била употребявана за разноски по управлението, а остатъкът бил изпращан в Цариград. Всеки клон на управлението или на днешен език казано - всяко министерство - имало свои хартуларии, които водели сметката за неговите приходи и разходи. Самите суми пък се завеждали от т.нар. протонотарии, каквито имала всяка отделна тема.
  Длъжността на финансови инспектори в темите била носена от т.нар. ἐπόπται - надзорници и изравнители. Те били изпращани от логотета на държавното съкровище в провинциите, за да контролират събирането на данъците и да фиксират общата им цифра за отделните места. Сами те обаче не били данъкосъбирачи. Има някои указания, че те живеели обикновено в провинциите.
  Управлението на държавните рудници и събирането на приходите от тях било длъжност на т.нар. комити на рудниците (ὁ κόμης τῆς λαμίas). Грижата за поддържане на водопроводите и за разходите по тях лежала върху специални чиновници все от същото финансово ведомство, наречени κόμητες τῶν ὑδάτων.
  Митниците, които се намирали по различните пристанища или сухопътните граници на империята, се намирали под ведомството на кумеркиариите (κουμερκιάριοι). Тия митнически данъци се събирали било в пари, било в натура. Част от тях оставала в централната каса на всяка тема, а другата била изпращана на логотета на съкровището. В провинциите се задържали само данъците, плащани в натура. За тяхното пазене имало построени специални складове - ἀποθῆκαι.
  Самите чиновници пък, които събирали преките данъци от населението, се наричали практори (πράκτορες) и диикити (διοικηταί).
  Независимо от държавното съкровище във Византия съществувало и друго, известно под името εἰδικός, което бихме могли да наречем специално или частно съкровище на императора. То обаче не било негова лична собственост, а на короната, поради което в него се пазели всички ценности на двореца. Сумите, които постъпвали, били употребявани за издръжката на императора и неговия двор, за заплащане на войските от гвардията и за различните подаръци, които той правел било на чужди посланици и владетели или бегълци, било пък в извънредни случаи и на войниците през време на война. Начело на това учреждение се намирал началникът на императорското съкровище (ὁ ἐπί τοῦ εἰδικοῦ). По време на война той придружавал императора, за да раздава наградите или подаръците, които владетелят заповядал.
  Състоянието на това съкровище най-много зависело от личните качества на императора. В него могли да се правят икономии, както и обратното - при разточителните императори най-рано в него се явявали последиците на тяхното прахосничество. Приходите в това съкровище били на първо място от императорските фабрики и манифактури, от домените на короната и стадата ѝ, от конфискации на имотите на държавни престъпници, от подаръци, които императорите получавали от свои поданици или чужди владетели, а също и от голям дял от приходите, които били вземани от общото държавно съкровище.
  Между чиновниците на това ведомство са известни т.нар. ἂρχοντες τῶν ἐργιοδοσίων. Тяхната длъжност могла трудно да се определи. Може би те били един вид интенданти, които поръчвали и плащали предметите, нужни за двореца, а може би събирали приходите от императорските работилници.
  Най-сетне във Византия съществувало едно трето съкровище или хазна - частното съкровище на императора, образувано от приходите на неговите лични имоти. Чиновникът, който бил натоварен с неговото управление, се наричал велик попечител (ὁ μέγας κουράτωρ).
  Интересно е да се направи общ преглед на разходите, които имало да се посрещат с групираните в три различни ведомства средства.
  На първо място не малка част от тях поглъщала черквата. Във Византия нейната издръжка не бе легнала всецяло върху държавата, тъй както това е днес в страните, дето разделението между едната и другата не е проведено. Още с признаването на християнството за официална религия, източните императори бяха обсипали черквата с дарове и благодеяния. Тя разполагаше с огромни земи, чиито приходи бяха напълно достатъчни за издръжката на нейните служители и на култа. Тия владения на черкви и манастири непрекъснато се увеличаваха от една страна със завещания на частни лица, от друга - поради благочестивата ревност на различните императори.
  Но независимо от това, благочестието или традицията бяха наложили на византийските императори и други тежки разходи по отношение на черквата. Поправките на стари храмове или съграждане на нови е дело, което не бивало пренебрегнато от никой император. Дори и иконоборците считаха, че не могат да избегнат от тоя си дълг. Макар и предприемани от време на време, такива разходи били твърде големи и поглъщали значителни суми. В тържествени случаи на царуването си - като коронация, женитба и т.н. - всеки император се считал задължен да раздава големи парични подаръци на членовете на столичното духовенство, от патриарха до най-простия клирик, и да пожертва освен това на самата църква значителни суми или пък скъпи предмети за украшения. Същото ставало и при някои от големите годишни празници - Рождество, Възкресение и т.н.
  Друга тежест за държавата и императора били обществените постройки. Страстта към строителството във Византия никога не изчезваше. Но широчината на империята, външните и вътрешни условия на живот в нея правеха такива разходи една необходимост. За цистерните и водопроводите на Цариград били похарчени грамадни суми; тяхното поддържане и увеличението им изисквало непрекъснато все нови средства. Държавата била принудена да държи в изправност и големите си пътища; за мостовете по тях трябвало също така да заплаща. За тия поправки и поддържане често пъти се налагали специални данъци, а подлагано било на принудителна работа и самото население (ἀγγαρεία, παραγγαρεία). Държавата се грижела главно за поддържането само на големите пътища. Тия между отделните села и градове оставали под грижата на съответните общини.
  Безопасността на държавата налагала поддържането и на друг вид съоръжения и постройки. Не веднъж за поправки на цариградските стени били изразходвани значителни суми; за поддържане на пограничните крепости, както и за защита на морската търговия и пристанищата. За тия нужди държавата обикновено прибягвала до специален данък, какъвто бил наложения от Лъв III данък наречен "два кератия" - за поддържане на крепостите.
  Най-големите разходи във Византия отивали за издръжка на администрацията. Империята разполагала с колосална чиновническа армия, заета във всички отрасли на нейното управление. Високите сановници навярно не получавали редовни заплати, а се задоволявали с известни парични подаръци, които императорът им раздавал веднъж в годината, преди Великден. Дребното и обикновено чиновничество обаче живеело главно със заплатата от службата си и за издръжката му били необходими огромни средства. Освен това чиновничество, заето в разните отдели на управлението, имало и друго, не незначително, изпълняващо най-различни служби в двореца и очакващо от него средства за препитание.
  Не малки суми, макар нередовно, били изразходвани за раздаване на безплатно жито на бедното население в градовете - предимно столицата. Докато империята владееше Египет, тази нужда се запълваше от храните, произвеждани в тамошните държавни домени. Сега държавата закупувала житото от селското население, монополизирала търговията с него и от събраните по тоя начин запаси помагала на нуждаещите се.
  Особено тежки за византийските финанси били трибуните (πάκτα), плащани на неприятелите. Българи и араби получавали ежегодно с десетки хиляди жълтици, с условие да пазят мира, сключен с империята.
  Приходите, с които империята разполагала за тъй големите си и разнообразни нужди, били главно три вида. От императорските владения, от данъците, преки или косвени, и от таксите, които плащал всеки чиновник, когато получавал известна длъжност. Данъците постъпвали в държавното съкровище, управлявано от логотета (τοῦ γενικοῦ), докато приходите от императорските имоти, а навярно и от таксите, отивали в касата на префекта, управляващ идикона, или в тая на куратора.
  Таксите за длъжностите са едно явление твърде характерно за Византия. Всеки чиновник, когато получавал известна длъжност, или всяко лице, когато добивало известна почетна титла, плащало в деня на назначението си определена сума пари на императорското съкровище. Величината на сумата зависела, и затова била определена съобразно с длъжността или достойнството, и от това дали новоназначеният при получената длъжност е добивал някакви особени права или привилегии. Така например, ако някой получавал достойнството протоспатор, доста висока благородническа титла, длъжен бил да плати 12 литри. Ако заедно с това желаел да бъде включен в числото на тези, които получавали преди Великден императорски подаръци, трябвало да плати още 4 литри. Искал ли пък свръх другото да бъде допуснат до някоя от придворните корпорации, (напр. тая на хризотриклинариите), които присъствали на царските обеди в тържествената зала - хризотриклиния - то трябвало да плати още 4 литри. Същото било и за длъжностите - от най-ниските до най-високите. За длъжност, която носела заплата (рога) от 40 номизми, таксата била 16 литри; ако някой искал да получава по-голяма заплата, трябвало да внесе и съответната сума. Пропорцията била една литра за 7 номизми.
  Независимо от това всеки новоназначен бил длъжен да внесе определена сума на чиновниците от канцеларията или от ведомството, от което зависела или през което минавала заповедта за назначението му. Ако назначението на известна длъжност или встъпването в известно достойнство според обичая трябвало да стане чрез тържествена церемония, то новоназначеният бил длъжен да заплати определена такса на всички, които вземали участие в нея.
  Големите разходи необходими, за да се получи една титла или заеме една държавна длъжност, били твърде значителни, за да се вярва, че византийците само от тщеславие били готови да ги платят. Напротив, независимо от заплатата, която в много случаи представлявала известна лихва на вложения за длъжността капитал, византийското чиновничество имало и други скрити приходи. Това обяснява тъй голямата и неизкоренима корупция сред него. Държавата се борела срещу развалата, без да съзнава, че чрез продажбата на длъжностите сама я насърчава. Тя не могла да се откаже от това, защото таксите за назначения или повишения били едни от главните приходи в нейния бюджет.
  Данъците във Византия през тая епоха били два вида: преки и косвени. Преките данъци се събирали според имотните регистри от земите или от лицата. Косвените постъпвали главно чрез митниците. Но тук данъци рядко бивали достатъчни, за да покрият нуждите и затова често се прибягвало до изключителни или допълнителни налози. И тъй като държавата не всякога се решавала да засегне интересите на имотните класи, то тия допълнителни и обикновено произволни данъци разорявали предимно дребното стопанство и по такъв начин съдействали за засилването на едрото земевладение и класата на динатите.
  Прекият данък върху земите се основавал на описите на тия земи - т.нар. кадастрални книги - κονδάκια, които се пазели в канцелариите на логотета на държавното съкровище. Отначало кадастралните книги трябвало да бъдат ревизирани всеки 15 години. Този петнадесетгодишен период, в който ставало разхвърлянето на данъците, се наричал на латински indictio - обявяване, заявяване; на гръцки ίνδικτιών. Изглежда обаче, че тия периодични ревизии на поземлените регистри не се извършвали редовно.
  Бирниците от провинциите притежавали извлечения от кадастралните книги - всеки за своя район. Тия извлечения или съкращения са известни под името ἀκρόστιχον или κατάτιχοι и имали силата на закон в течение на 15 години.
  За основа на данъчното облагане се вземал като единица зевгария - ζευγάριον, т.е. земята, която се обработвала с един чифт волове. Съобразно с данъка, който се вземал от обработваемата земя, се определял и този за гори, ливади и т.н. Един зевгарион следователно, според вида на съставляващите го земи, могъл да представя не всякога еднаква площ.
  Данъкът върху земите съобразно с това се наричал зевгаратикон ζευγαρατικόν. Когато се плащал в натура - σιταρκία. Тенденцията била да се превръща почти изцяло в паричен данък.
  Личният данък се наричал с името καπνικόν - димнина, както го срещаме в старобългарските и сръбските паметници. Той се явил на мястото на римската капитация. До IX в. се е събирал на семейство, според огнищата, с което се обяснява и името му. От тази епоха той отново почнал да се събира на глава и добил старото си, но вече грецизирано название κεφαλατιων. Плащан бил от тия, които не притежавали земи - работници, търговци, занаятчии и т.н. Жителите на много градове в империята, на първо място на столицата, били освободени от капникона или капитацията, но затова пък били длъжни да плащат други данъци - за недвижимите си имоти (къщи), за търговията, индустрията. Свръх това за постройките се плащал специален данък αερικόv. Известни класи или лица от населението при това били обложени със специални данъци. Напр. евреите, според Хордад бег, плащали годишно по един динар на глава.
  Както вече споменахме, освен преките данъци във Византия имало други, добавъчни, които най-много тежали на населението и го разорявали. На първо място това била системата ἐπιβολή, създадена, както знаем, от Юстиниан и според която селяните от една данъчна група били солидарно отговорни за данъците на всеки член от групата. Никифор I в началото на IX в. бе заменил тая система, която тежеше тъй страшно върху дребното и средно селячество с друга. Това бе т.нар. алиленгий, който задължавал едрите земевладелци да отговарят за неизправните си съседи - дребни стопани. И при двете системи правителството се ръководело само от едно съображение - да си осигури редовното и пълно постъпление на данъчните приходи. Но тези две мерки, тъй еднакви по принципа, който ги вдъхновявал, имали съвършено различни последици. Докато едната разнебитвала дребното стопанство и с това улеснявала завоеванията, които за негова сметка правела едрата поземлена собственост, с алиленгия било тъкмо обратното - той бил най-ефикасното средство за спиране ръста на едрото земевладение. Динатът бил отговорен за данъците на своите съседи малки стопани и нямал никакъв интерес сам да подрива тяхната стопанска сила и да ги лишава от най-доходните им земи. Това социално значение на алиленгия и ограничението, които налагал на апетитите на динатите, било причината за голямата и силна опозиция, която срещал сред тях и която най-сетне довела до неговото отменяване наскоро след Никифоровата смърт.
  Като допълнителен данък трябва да се считат и "2-та кератия", които цариградското население плащало редовно всяка година за поправка и поддържане на цариградските стени.
  Един от най-тежките данъци или повинности за провинциалното население бил пощенският данък. Пощите - cursus publicus в древната Римска империя се издържаха от държавни средства. Във Византия от времето на Юстиниан тази тежест бе паднала върху градовете и общините, през които минавали пощенските пътища. Жителите на съответните общини били освободени от другите видове данъци, но затова пък били длъжни със свои средства да издържат пощенските станции, да доставят коне и други товарни животни за тях, да доставят храна на пътуващите държавни чиновници и най-сетне да поддържат в изправност пътищата и мостовете по тях. Тоя начин за издръжка на императорската поща бе минал и в турската епоха, и в пътеписите на много западни пътешественици от XV-XVIII в. четем за повинностите и натуралните доставки на българското население за първите султански чиновници или чужди посланици.
  Най-важният косвен данък във Византия бил митото. То се събирало не само от стоките, които се внасяли в империята, но и от тия, които се изнасяли. Контролът върху вноса и износа бил извънредно строг. Навярно, за да фаворизира местното производство, правителството забранявало вноса на известен вид продукти. И ако в някои случаи и за някои от съседните държави се допущали изключения, то правителството настоявало за тях стоките да бъдат снабдени с пломби и свидетелства, които доказвали произходът им. Спомняме си, че едно такова постановление съдържаше и договора, сключен между Тервел и Теодосий II Адрамитец в 716 г. Контролът върху износа пък бил наложен от съображението да не се изнасят суровините, от които се нуждаела византийската индустрия, или пък да се не пропущат в чужбина предмети или изделия, чиято употреба византийците считали за чест, резервирана само за тях. В това отношение е запазено едно куриозно известие. Кремонският епископ Лиутпранд към средата на X в. бил изпратен в Цариград от името на германския император Отон I, за да иска ръката на една византийска принцеса за наследника на своя господар. Възползван от дълговременното си пребиваване в Цариград, той накупил разни подаръци - предимно скъпи дрехи и редки платове, считайки че при положението си като посланик безпрепятствено ще може да ги изнесе. Византийските митничари обаче безцеремонно разтършували багажа на Лиутпранд и въпреки неговите протести и закани, конфискували всичко, което било забранено за износ.
  Към случайните приходи на византийската хазна принадлежали глобите и конфискациите. Особено последните били примамливи за фиска, поради големите приходи, които му носели и затова тяхното приложение във византийското право било твърде често. С конфискация на имотите наказвали прелюбодейците, вероотстъпниците, държавните престъпници.
  Когато държавата се намирала в тежко финансово положение, императорите имали и едно последно средство да надделеят над нуждата. Това било сеченето на пари с по-малко тегло или с по-долнокачествен състав, които имали принудителен курс.
  Към такива отчаяни средства обаче, които предизвиквали пълно разстройство на икономическия живот, се прибягвало в извънредно редки случаи и след Юстиниан до средата на X в. никой император не го практикувал.
  Монетната система в империята и през тоя период остава същата, каквато бе установена през VI в. Основната монета била номизмата. Една номизма е отговаряла на 12 милиарисия или 5 кератия, при което един кератион е имал две милиарисии. Всеки кератий е бил равен на 12 фолиса. За изчисляване на големи суми се употребявали понятията литра и кентенарий, без те сами да представляват монетни единици, а само стойности. В една литра имало 72 номизми, докато 100 литри образували един кентенарий или кантар. Последното понятие при изчислението на големи суми възприели по-късно и турците.
  Номизмата, която на простонароден език се е наричала иперпирон (старобълг. перпир, пърпир) била златна монета, милиарисият - сребърна, а фолисът - медна. Повечето от византийските монети били сечени в Цариград, но от времето на Василий I напр. има и такива, сечени в Херсон и Неапол. Обикновено всеки нов император събирал част от монетите на своите предшественици, стопявал ги и от тях печатал нови със своя образ. Когато пък асоциирал във властта и своя приемник, а ние знаем, че такива случаи бяха много обикновени, на монетите се явявали изображенията на двамата императори. Считайки се наследник на Рим, Византия бе запазила до XI в. типа на римските монети. При това, макар латинският език още от началото на VII в. да бе изместен в управлението от гръцкия, надписите по монетите остават латински чак до 776 г., гръцки били само цифрите по тях. В същата година, първа от царуването на Лъв IV Хазарски, се явяват гръцките надписи. При царуването на Михаил III и Василий, когато с увлечението към науките се съживяват и античните възпоменания, на монетите, наред с гръцките надписи върху обратната страна, се явяват отново латинските около изображението на императора. Пръв Йоан Цимисхи заповядал на номизмата и на оболите да се отпечата образа на Христа със съответен надпис. Това направил след похода в България. Този обичай бил запазен и от по-късните василевси.
  Средната тежина на една златна византийска монета била около 4,37 г, тъй че литрата тежала около 315 г. Един кентенарий следователно съдържал 31,5 кг злато.
  Казах, че номизмата е имала математическа стойност. Реалната й стойност обаче, предизвикана от тогавашната рядкост на парите била много по-голяма. Във времето на Василий I напр. при един голям глад цената на житото се е покачила на една номизма за две медимни. Понеже медимната била мярка за храна, равна на 52 литри, то значи, че за една номизма са могли при тоя глад да се купят 104 кг жито. При други времена обаче за една номизма могли да се купят 629 кг жито. Не е чудно тогава, че за неговото натоварване не били достатъчни и две мулета (Анекдота с Фока). Един килограм жито следователно струвал твърде малко.
  По времето на Лъв VI се разказва за един жител на Пафлагония, чието състояние било изчислявано на 1500 номизми като при това се отбелязва, че той бил много богат. През IX и X в. в Цариград могло да се живее на широко с 40 номизми годишен доход. На такава сума възлизала заплатата на един офицер от императорската свита, който поради положението си бил длъжен да харчи твърде много.