text: София и Пловдив през XVI в.
  Публикувана на 28 Август 2017
  Публикува се по: Цв. Георгиева, Д. Цанев, Христоматия по история на България, т. III
  Из "Дневника" на Ханс Дерншвам от 1553 — 1555 г.
  Πечата се по Дневникът на Ханс Дерншвам, с. 31 — 32, 38 — 39.
  На 11 август от Белица, за пет и половина часа изминахме около три мили и стигнахме един град, наречен София; изглежда, че преди време е бил голям град. Още е доста голям, без стени и укрепления, с неугледни, ниски селски къщи от дърво, на един етаж, няма построено нищо високо. Всички стаи са обърнати навътре; от външната страна — оградени една от друга с дъски, поставени отвесно; много къщи са с големи порти за коли; до самата порта има по една малка, тясна вратичка; всичките им прозорци гледат към двора. Само занаятчийските дюкяни имат изход към улиците. Не се виждат къщи от камък; само - от просто дърво, неподредени, покрити с шинди, а отвътре са разделени с плет като свинска кочина само колкото да се подслони човек на сушина. Строили са ги роби или пленници, както може да зида всеки с глина, без вар; така строят и с тухли, както не както не са печени. Улиците са тесни. Отвън преброих 15 "джамии", т. е. храмове. Малките са построени от дърво. Градът е разположен на красиво място. Има малко жители...
  В 10 часа преди обяд стигнахме Филипопол и в 12 часа продължихме към споменатото село, където нощувахме. Филипопол българите и турците наричат Пловдив, а някои Филибе. Преди да се влезе в Пловдив, имало било голям зидан кервансарай, вляво от предградието; нас не ни заведоха там. След това преминахме река Марица, по дълъг дървен мост, който ни отведе до града. Там на реката има хубава баня, покрита с олово. Градът вече няма стена, затова и никаква стена не се забелязва. Изглежда, че както другаде, така и тук не става голям пазар, сградите са на един етаж, градени направо на земята, и наравно с нея без подземия или сводести изби, каквито във всички тези страни няма. Градът е разположен под три хълма, спускащи се към реката; не е опасан със стена; прилича на открито пазарище с грозни ниски сгради от глина, кал и дърво. Има много джамии, т.е. турски храмове, всички покрити с олово; една от тях е голяма и красива.
  Не се застояхме в града. Минахме през него като по дълга улица; целият е с настилка. Не видяхме добре построена къща, а встрани — само дървени бараки или дюкяни, както е обичаят на турците. Извън града спряхме на полето за обяд, а някои от нас се върнаха в града да купят провизии, вино, хляб и дини.
  При чешмата имаше много големи каменни капаци, които преди са похлупвали стари римски саркофази; имали са — както се вижда — железни скоби и са били запоени с олово. В тях пред чешмата поят конете. Било е гробница на македонски цар.
  Като се погледне назад, вижда се, че градът преди време е бил на непристъпно място и застроен по друг начин — на три стръмни скалисти хълма, върху които вече няма постройки. Това е било навярно яка, непристъпна крепост.
  Из Пътеписа на Антон Вранчич от 1553 — 1567 г.
  Антон Вранчич, босненец по произход, е виден австрийски дипломат, който заедно с Φ. Зай оглавява пратеничеството на Фердинанд I Хабсбургски в двора на Сюлейман I Законодател, за подписване на мирен договор между двете империи. При сложните международни отношения и подчертаната османска агресивност подписването на договора се проточва и А. Вранчич пребивава в Цариград четири години. Десет години по-късно, 1567 г. той оглавява ново австрийско посолство, този път в двора на Селим II, което през 1568 г. подписва в Одрин друг мирен договор. Пътните му бележки, както и писмата му до австрийския владетел, са богат източник на данни за живота на поробените от османците народи. Печата се по Немски и австрийски пътеписи за Балканите XV — XVI век. Увод, подбор и коментар М. Йонов, С., 1979, с. 185 - 186. Превод на М. Порталски от Monumenta historica hungariae, Ser. II. Verancsics Anton, Összes munkai, I — XII, t. 2 — 32, Buda Pest, 1867 — 1875.
  На 10 август оставихме село Цариброд, вървяхме по тежък път и нямахме друго изкачване освен през една гориста планина. Оттам, като направихме няколко крачки, стигнахме с колите до една теснина между две планини, която е като ключ на завършващото вече гористо възвишение. В нея не видяхме нищо друго, освен страшни скалисти пропасти и спускащи се по склоновете на планината води и навсякъде неприятна гледка на гориста пустош. Като изразходвахме за минаването на тази теснина шест часа, най-сетне ние стигнахме до открито поле, което беше заградено с много планини и хълмове, проточващи се нашироко, и то от двете страни. В по-голямата си част те бяха каменисти, със закелявели и изсечени гори. У тях няма нито хубави ниви, нито гъсто населени села. Можем да приемем, че там хората живеят доволни само с добитъка си и при все това биват потискани най-жестоко и ограбвани от пътуващите турци. Ето защо селата им са твърде далеч от главния път, затова пък и ние през целия този ден напълно гладувахме, докато ни доведат до село Белица. На 11 август стигнахме София, където прекарахме самия ден и следващата нощ.
  София е един град, разположен сред поле, без градски стени, прострял се надлъж и нашир, гъсто населен и с множество къщи, огромно тържище на българите, прочут с голямо струпване на търговци. Разположен е на равно и малко издигнато място, под планината, наричана от местните жители Витоша, която е завършек на планината Орбелус, където същия Орбелус доближава реката Циабрус и Хемус и продължава по-нататък пет хиляди крачки.
  В самия град няма нито една отличителна къща, почти нито една каменна. Всички са ниски, скрити чак в земята и дървени. Ако има някои с по-забележителна направа, това са иззиданите с тухли, но не печени. Впрочем само някои са направени с печени тухли. Градът е украсен само с турски джамии, с техните високи охлювообразни завити минарета, които се издигат много по-високо в сравнение с нашите плоски храмове и придават на градовете некрасив вид. От тях ходжите съобщават часовете на деня и времето за молитва с много висок глас както денем, така и нощем. За никои други сгради не полагат по-големи грижи, както за джамиите, баните, мостовете и държавните странноприемници, наричани кервансараи, сиреч дворци за керваните. В тях са доволни от всичко останало, щом са защитени само от лошото време. Строят старателно четвъртити джамии, бани и мостове за вечни времена с четвъртити камъни и ги покриват с други оловни кубета, формата на които са взели от гърците и римляните. Челната част на джамията, т. е. тяхното свято място, поставят не на изток, а на юг, а минаретата към Африка, т. е. към югозапад. В града ние изброихме 13 минарета.
  От разположението му Птолемей заключава, че този град е стар и някога бил наричан Улпианум. Той го поставя в Дардания. За тази Дардания вече не е останал никакъв спомен. Но следи от стара София се показват в многото развалини, а също когато изравят римски монети. Стърчат и не малко части от градски стени. Освен това тук има свещен храм с гръцки строеж с внушителна големина, който сега не се използва. Принуден съм да говоря за него малко, защото нямах време да го разглеждам. Впрочем местните жители разказват следното: имало гръцки император, който, понеже почитали с жена си благочестивата София, построили в нейна чест храмове — мъжът в Константинопол, а жената в Улпианум. От това време името Улпианум се забранило и било заменено със София. Има река, разделена на две вади заради водениците, които са разположени във вътрешността на града. Реката е получила името си от самия град, не е голяма, освен когато придойде от пролетните дъждове. Едната вада на края на града ние минахме почти с колело, а другата — по малък мост. Тя извира от върховете на планината Витоша и се влива в Циабрус малко под града.