text: Des d'aleshores vinc llegint sobre com funcionen els valors polítics conservadors. En el camí he descobert la meua part conservadora i he aprés a valorar-la i no amagar-la. No sempre és fàcil perquè el meu entorn és progressista però intente anar explicant conceptes bàsics de dialèctica de valors. Per exemple, teories progressistes són útils en un context i absurdes en un altre. El mateix passa amb els valors conservadors. Resulten molt útils en determinats contextos i inútils en uns altres. No sóc relativista. La meua tendència és progressista però sóc capaç d'entendre la bondat dels valors conservadors.
  Siga com siga realment no acabava de trobar la clau fins fa un temps on tot va començar a quadrar. Trump havia trobat un segment de població silenciat: les classes populars. I havia creat un fil per darrere entre una part de la classe dominant silenciada per la correció política i una altra. En un joc de ideologies circulars simplement estava parlant per darrere a les classes populars i oferint un altaveu a les idees silenciades pel dogma liberal.
  Les classes populars occidentals són les grans damnificades de la globalització. En el seu inici la globalització partia (simplificant) de dos idees. La primera era un acte de justícia planetària que permetria que societats com ara Índia i Xina (com a símbols del països del segon món) podrien accedir a estandars de prosperitats i creació de classe mitjana amb poder de consum. Això s'ha aconseguit amb costos importants que després podem mencionar. La segona és la teoria de l'avantatge comparatiu: produir on més barat es pot produir. I això en una societat on la mà d'obra suposa la part més important del cost suposa produir en països més pobres que els països consumidors.
  La globalització ha portat deslocalització industrial i deslocalització agrària. La descolocalització és una praxi que genera distància entre el punt de producció i el punt de consum. Per tant, reduim el cost de producció perquè ens podem permetre el cost de transport. Això no té en compte el més mínim les externalitats climàtiques. En moments com l'actual (de paràlisi de mobilitat) resulta fàcil entendre que els únics productes que podríem menjar a llarg termini són els que tenim als nostres camps. Això està en qüestió a partir d'ara. Què volem menjar en la pròxima pandèmia? La deslocalització extrema conduix a crear països productors i països consumidors. I això abandona qualsevol esperança de sobirània alimentària. La relocalització agrària i industrial és important. Les classes populars a través de Trump o de LePen ho estaven intentant explicar. Els jupetins grocs estaven intentant dir que han perdut la veu democràtica. Que una part de la societat no té cap representació política.
  Caldrà reconsiderar la mobilitat. El pensament conservador simplificarà la crisi vírica dient que va vindre de Xina. Té igual d'on vinga. Ara bé, la reconsideració de la mobilitat humana era també una reivindicació silenciada de les classes populars. D'una part el turisme com a activitat de luxe. El turisme com a indústria és insostenible ambientalment i humanament. No té sentit fer 10.000 km per a passar una setmana al Perú com he fet jo. Ho saps quan ho fas. Fer això és un bé de luxe perquè la petjada ambiental és enorme. El turisme està expulsant gent dels barris. Lògicament expulsa a les classes populars perquè la classe dirigent ocupa els barris residencials sense problema de pressió de preus de lloguer. La immigració és una forma de mobilitat que cal reconsiderar. Les classes populars conviuen amb les persones immigrades i coneixen bé el problema. Mentre l'esquerra gourmet afronta el tema immigració com un treball humanitari, les classes populars l'afronten com un tema social. La realitat és que els que eixen en la tele no són ni el 2% de la immigració. La realitat és que regular fronteres i processos de migració és una necessitat sanitària (sí també sanitària) però especialment de cohesió social. És impossible crear cohesió social sense una població estable i controlada.
  La cultura. El moviment multiculturalista ha posat èmfasi en el final de les cultures i la seua substitució per a una cultura global multicultural. Precisament són les classes populars les més permeables a la cultura pròpia. La geogràfia ens està dient que la mescla cultural no és el paradigma dominant. D'una banda les classes benestant no es barregen amb ningú, per altra banda les classes populars s'agrupen culturalment als barris. Si un barri és multicultural o un col·legi és multicultural podeu estar ben segurs que és un barri popular i de classe treballadora. Les cultures existeixen i de fet són la base de l'èxit o fracàs del les comunitats polítiques. La cultura entesa com a institució social és la clau de l'èxit i la cultura existix en funció de la cohesió, la pau i l'estabilitat social.
  El concepte de sobirania està en joc. D'una banda les institucions polítiques necessiten recuperar el lideratge davant les institucions (corporacions) econòmiques i per altra la proximitat del principi de responsabilitat política semblen dos branques del mateix arbre. A pesar que moltes competències es troben a nivell autonòmic o europeu l'exigència central de responsabilitat política continua estant en l'estat central. A pesar que la major part de l'estat de benestar es gestiona de manera autonòmica el seu funcionament se li exigeix al president del Govern a Madrid. A pesar que les directives europees ens afecten en la vida diària l'exigència de responsabilitat política a Europa és nula. Només cal vore a qui enviem a Brusel·les. Els ciutadans i molt especialment les classes populars volen recuperar la sobirania i la capacitat d'influència i reclamen governs de més proximitat. Governs on hi puguen accedir de manera fàcil. I per això posen en crisi tota l'arquitectura normativa i orgànica amb el Brexit.
  La desaparició del concepte de classe social. Explicava fa unes setmanes que si dic que vaig a un taller d'igualtat tot el món pensarà que vaig a fer alguna cosa relacionada amb el gènere. De la mateixa manera el Ministeri d'Igualtat no és d'igualtat en general sinó d'una igualtat concreta. Sembla un oxímoron però està passant. De fet, n'estic convençut que tindrem estudis de gènere sobre les morts per Coronavirus, estudis d'edat però potser no en tindrem estudis de classe social. Perquè la classe social com a concepte i categoria d'anàlisi ha desaparegut en el mainstream comunicatiu. Mentrestant la classe mitjana se separa en dues parts: la que s'inclou en la part alta amb les classes benestants i la que cau (fonamentalment els joves) amb les classes baixes (he dit baixes???) en un procés de desigualtat creixent i invisible que afecta a gent que tenim ben a prop. Quan tots pensàvem que la classe mitjana era tot resulta que la classe mitjana havia mort i desaparegut. El gran instrument del capitalisme per a crear cohesió social (la classe mitjana) l'havíem perduda en el procés de globalització.
  No oblide altres temes com ara l'envelliment de població, la contraposició de centre urbà perifèria rural. Ni per supost vull deixar de banda la disrupció tecnològica que ha suposat Internet i com la IA va a desplaçar mà d'obra (sense valor afegit) a la desocupació. Tampoc vull oblidar la responsabilitat individual de reformular els itineraris laborals propis o reeducar-se en noves competències. Tot això és cert i és responsabilitat individual però a nivell col·lectiu cal repensar moltes coses que estem donant com a dogmes i no ho són. Són idees revisables com ara els aranzels.
  El repte del progressisme polític serà adaptar valors conservadors al context de manera que siguen útils. La lluita política per construir el relat interpretatiu de la crisi del Coronavirus serà intensa i sense una aliança de classes mai no s'ha avançat socialment. Els progressistes haurem de saber adaptar-nos a lo que les classes populars criden des de fa temps. Si no ho fem prompte l'autoritarisme serà capaç de replegar tota la indignació i la ira. Només hi ha un esglaó entre els dos conceptes.