text: Cuirificar
  La setmana passada un excel·lent article, com sol ser, de Berna González Harbour a El País parlava, a partir d'un llibre, que no he llegit, La vegetariana d'Han Kang, del rebuig contemporani —guerres excloses!— de la violència, cosa que el portava a Pamplona, a San Fermín i, clar, als toros. Com tota violència, els toros van a menys, sosté, amb encert, l'articulista. I llança una frase demolidora: "Los toros hoy parecen necesitar defensa judicial". A Espanya.
  Aquesta conclusió, que és molt fàcil compartir-la, em porta a altres, aquestes ja de la meva pròpia collita i gens imputables a González Harbour.
  En efecte, si un dels trets de la hispanitat, com es vol que siguin els toros, ha de ser protegit judicialment, poca entitat té aquest signe d'hispanitat o del que sigui. Si els toros formen part, ho ha dit el TC a la sentència 177/2016, del patrimoni cultural espanyol i, en conseqüència, són indisponibles per les comunitats autònomes, la conclusió és lògica: els trets d'espanyolitat es defineixen legalment (per lleis i sentències), no per consens històric i cultural.
  Malament hom va de consciència nacional quan els trets d'aquesta nacionalitat —la que sigui— cal que vinguin determinats per lleis i sentències. Vol dir que aquests trets o generen poc consens o són poc o gens acceptats, d'una banda. D'altra, que es concep la cultura com una institució monolítica, pràcticament gens ni mica susceptible d'evolució i privada de tot dinamisme. Algú, com sempre en cultura, arbitràriament ha fixat un cànon i això queda per als segles dels segles inamovible.
  Com si fossin cadàvers de persones o animals, els cànons pateixen un procés natural, la cuirificació: es buida el contingut de musculatura, ossamenta i humors del cos i la pell esdevé cuir
  Però és que, a més, resulta, que, com el cànon és privat d'autonomia per evolucionar, per viure, en una paraula, —i viure significa, també, morir—, es petrifica i resta una ombra grotesca del que potser havia estat en el passat. És més, per mantenir el seu aparent vigor —el vigor de les pedres— li cal l'ajut del pitjor que hi ha per a l'evolució dels ens socials, i per tant, de la societat: la llei el santifica i esclerotitza. Una altra conseqüència: la llei no val per a tot, això a banda.
  Aleshores, com si fossin cadàvers de persones o animals, els cànons pateixen un procés natural, la cuirificació: es buida el contingut de musculatura, ossamenta i humors del cos i la pell esdevé cuir (és un procés natural —a diferència de la momificació, que n'és un d'artificial—). Què passa amb aquesta pell cuirificada?: que és fràgil i trenquívola. Només de mirar-la es desfà.
  Les institucions socials i polítiques poden, com deien del Cid, cavalcar després de mortes. Però a les primeres llançades, cauen del cavall i s'ha acabat el bròquil. La prolongació d'aquesta mena de mort vivent pot durar un temps amb l'ajut d'un dret molt mal entès. És possible, però és molt feixuc i inútil, perquè la mort ja s'ha produït i el que ni la ciència ni el dret poden, si més no a hores d'ara, és la resurrecció.
  Atracallar la Transició de soca-rel ha esdevingut un esport, diria que és un error: va servir per al que va servir, mentre va servir
  Ja des de fa temps, la Transició, amb els seus possibilismes, pactes i pors, va ser una sortida prou civilitzada a una situació endimoniadament complicada, en la qual, tot s'ha de dir, les forces democràtiques no tenien tanta força com alguns creuen recordar ara.
  Atracallar la Transició de soca-rel ha esdevingut un esport. Diria que és un error. Va servir per al que va servir, mentre va servir. El tema és un altre: fa temps, dos lustres pel boc gros, que la Transició està esclerotitzada. La defensen, ara, els que no van creure en ella i fins i tot la van combatre.
  En aquest context, el principal punt de solució temporal a un etern problema dels darrers 300 anys a Espanya era la qüestió catalana. La qüestió catalana ha passat de termòmetre polític a sismògraf polític d'enormes dimensions.
  El pacte de la Transició, en el qual les forces polítiques catalanes es van implicar de valent, avui —ja fa una bona emprada— ha deixat de tenir utilitat. S'imposa reconèixer la nova realitat, i, per tant, bastir nous pactes que aportin una configuració diferent de la que actualment patim.
  Però les comunitats polítiques, les nacions, no són com els toros, que es poden mantenir artificiosament fins a un cert punt. Les lleis no poden ofegar una nació i cuirificar-la. A diferència dels toros, les nacions tenen voluntat pròpia, consciència i la intel·ligència suficient per superar les vicissituds. A diferència dels toros, si volen canviar l'statu quo, al capdavall, el canvien. No es cuirifiquen per moltes lleis que se'ls llencin a sobre.
  PROCÉS Rajoy adverteix Puigdemont que "sap què fer" davant l'1-O Estefania Molina
  Com deia Locke per sobre del legislatiu està la voluntat del poble. Espanya ja abans de néixer es fruit d'un pacte, no de la llei. Quan els primers reis de castella i lleó es feien dir emperadors, " reis de reis, diuen els historiadors musulmans, simbolitzaren el pacte amb la reunió de les relíquies mes sagrades. Quasi totes eren falses, però el que importa es que junt a la vera creu i llet de la verge, hi havia representació de tots els sants del regnes cristians peninsulars.
  La realitat desmenteix el Sr. Queralt (2)
  ... O l'interès dels Estats Units en Bondsteel (la circumstància), una base militar en el territori de Kosovo (2008), que ja havia fet una declaració d'independència de Sèrbia, sense èxit, el 1991. I una circumstància (si es vol, oportunitat) excepcional i favorable, pot presentar-se demà, d'aquí cent anys, o mai. No quan hom vol.
  La realitat desmenteix el Sr. Queralt (1)
  No és cert que les nacions "si volen canviar l'statu quo, el canvien". Avui, el que possibilita el canvi -la independència- no és el voler, sinó una circumstància excepcional, gairebé sempre externa, inesperada i aliena als independentistes. Els nous estats europeus sorgits a conseqüencia de la caiguda de la Unió Soviètica (la circumstància), com exemple recent. ...
  Valen els arguments, però dir que buidar un cos de músculs i líquids i vísceres no és artificial, sinó natural, contraposant-ho als embalsamaments i momificacions, té conya, la cosa. I substituir l'encurtiment o "curtido" per cuïrificació, déu n'hi dó.
  Sr. Queralt, res del que he observat no estava descrit i argumentat a "La organización del desgobierno" de A.Nieto de 1982!. Tot perfectament planificat per permetre el desgovern-corrupció espanyola a l'estat ESP. D'aquí els canvis-pressions a CAT. La corrupció espanyola vertical -economia extractiva- necesita de la corrupció horitzontal -clientelisme- que bàsicament va estar a càrrec de les falses esquerres espanyoles psc+icv, d'aquí el doble autoodi a CAT.
  Sr. Queralt, la Transició ha estat, amb perspectiva, una enganyifa democràtica colossal, perpretada de manera organitzada, mitjançant els partits polítics majoritaris a l'estat i els perifèrics d'oients. Les persones involucrades són moltíssimes que sense cap autocrítica es passejen com si res d'una dictadura militar a una borbònica. El paper dels líders polítics de les esquerres, premsa, etc. és vergonyant i volen morir amb les botes posades. Indecent
  Sr. Queralt, especialment greu és el paper dels líders i càrrecs dels partits de les esquerres estatals que hi varen participar del (psc i icv), que ara són els que major resistència hi posen al canvi junt amb els partits crosses de la nova generació d'espanyols assimilats a CAT com són els líders de (podemos i c's). Aquest és el panorama que una premsa comprada pels poder impedeix de denunciar i explicar-ne els seus objectius personals i de classe espanyola.
  Sr. Queralt, per arribar al 1997 abans calia repoblar les administracions que de manera perfectament planificada varen fer els partits polítics mitjançant els "carnets" en ajuntaments, col.legis professionals, departaments universitaris, etc. milers de càrrecs dissimulant l'esmicolament de la democràcia a CAT. Només així es possible arribar a la desfeta actual, que gràcies a la societat civil organitzada i els ciutadans a CAT han dit prou a aquest desastre col.lectiu.
  Sr. Queralt, vist amb perspectiva, és la continuitat dels personatges que fa indecent a la Transició, perquè la primera etapa serveix de preàmbul perfectament planificat de l'abús de la democràcia i la implantació del marc econòmic-social-cultural espanyol a CAT. La deshonestetat dels personatges que, d'ençà 1997, varen permetre aquest desgovern, sense autocrítica, no té cap justificació i, la continuació, amb els nous partits espanyols és patètica.
  Sr. Queralt, la traçabilitat de les dues etapes amb la imposició del "marc mental" espanyol a CAT, és manifesta amb la substitució de l'alacalde Maragall per Clos i amb l'arribada de Macias al Departament d'obres públiques de la Generalitat, totes dues com un rellotge de precisió l'any 1997. La bombolla financera i immobiliària típica del cicle binari espanyol d'explotació-control va produir-se amb total sintonia de CAT amb tot l'estat. La ciutadania catalana va dir prou!