text: Transàfrica. Rinoceronts blancs | Carme Garrigós
  Transàfrica. Rinoceronts blancs
  per Carme Garrigos 6 de gener de 2017
  Nakitoma, Uganda, 6 de gener del 2017
  La combinació del cansament, l'Arcoxia i l'esprai ha fet que els genolls no piularen fins a les cinc del matí. Tant de silenci m'ha permès somniar.
  L'aigua de la dutxa cremava tal com era d'esperar perquè la direcció de l'hotel és molt bo. Per a nosaltres els campamenters, que córrega l'aigua i no s'acabe el paper higiènic ja és com si ens sentírem en un hotel de moltes estrelles.
  De camí cap a Nakitoma
  Amb l'ajuda de Hanni he desmuntat la tenda.
  Amb el cafè amb llet en la mà m'he assegut en els escalons per veure eixir el sol.
  Tom, el xofer, ha posat en marxa en Caprice i hem abandonat el campament d'Adrift, al poble de Jinja.
  El paisatge era tan bonic que no he escrit gens. Una altra bona excusa és que la carretera era molt inestable.
  A l'hora de dinar hem arribat a Nakitoma. Nick ha guardat el camió en un espai protegit per barreres. No anàvem a cap correguda de bous, sinó que és una manera de protegir-lo dels rinoceronts. Era la primera vegada que acampàvem en una zona tancada.
  Cap al santuari dels rinoceronts
  Després de dinar, Roberto, un rànger del santuari dels rinoceronts ens ha explicat la personalitat dels rinoceronts blancs. Ens ha contat la història dels pobres animals que va ser afectats per les successives guerres civils i colps d'estat que han assolat aquest país des d'abans del 1986. Seguidament ens ha dit el que podíem i el que no podíem fer davant aquests animals.
  Quina felicitat! Després de caminar menys de mig quilòmetre amb les botes que acabava d'estrenar, ens hem trobat davant el que anàvem buscant: una mare i un fillet rinoceronts. No m'ho podia creure! Tots dos tenien tanta fam que la seua única concentració era buscar herba. Mireu la foto de dalt. Me la va fer James Hay
  Nosaltres anàvem d'un costat a l'altre fent fotos amb respecte, tal com ens havia recomanat Roberto. Molts dels meus col·legues anaven preparadíssims amb super zooms. Jo anava curta. Però com que res no podia ser normal en mi, sempre m'ha de passar alguna cosa en els moments crítics. En aquest cas, quan la parella de rinos estaven més a prop de mi, la càmera m'ha avisat que la tarja de memòria era plena. M'he oblidat d'ella i he utilitzat el mòbil. Quan Roberto ens ha emanat que canviàrem de lloc he pogut canviar la tarja.
  Onze rinoceronts blancs
  La tristor que havia desgraciat el moment anterior ha desaparegut en veure una família de quatre rinoceronts a l'ombra de les fulles de mimosa. M'he refet de la frustració mirant-los amb atenció i fent-los fotos amb la 5D.
  No gaire lluny d'allí hi havia una altra família amb una cria que feien com els altres, menjant fulles a l'escenari que xafàvem nosaltres. Es veu que l'aliment era de bona qualitat perquè no han parat de menjar en tota l'estona mentre menejaven la cueta.
  Era un grup d'onze i hi havia dues mares i dues cries. No podia deixar de mirar-los. La respiració augmentava rítmicament i es traduïa en sospirs. Sospirs que controlaven les ganes d'abraçar-los.
  Els corns els donen un aire salvatge. Desprenen resistència. No agredeixen si els altres no ho fan. M'agrada així. En els moments en què no feia fotos demanava mentalment a les màfies que trafiquen amb la banya de rinoceront que canvien de feina. Les banyes són les seues corones i ningú té dret a tallar-li-les. Ells no volen morir perquè algú va decidir que tenen poder afrodisíac per als humans. Els xinesos són els més fanàtic d'aquesta qüestió. La màfia de les banyes de rinoceront destrueix l'equilibri del planeta.
  El sol, infiltrant-se entre les branques, provocava una lluentor especial en les pells d'aquests animals. Per a fer fotos no era la millor llum, però no m'importava. L'emoció l'estava sentint en directe, perquè estava desperta. Així i tot he intentat aconseguir un aprovat perquè algun dia les puguem gaudir en companyia d'un bon cava en la meua barraqueta.
  Seguint les instruccions de Roberto hem abandonat el lloc.
  Les cares dels onze rinoceronts quedaven enregistrades en els nostres cors.
  L'emoció que pinta mamarratxos
  L'emoció era tan gran que en arribar al campament de les tanques m'he convidat a una cervesa Club per celebrar tanta felicitat.
  Amb les emocions bullint, amb el barret enfilat, a les sis de la vesprada m'he posat a pintar. Davall una mimosa. Les pintures i les teles. La força era tanta que, sense pinzells, he pintat amb els palmells de les mans. La bellesa de la caiguda del sol en la terra dels rinoceronts inflamaven el meu cor.
  Només el cor és el motor de l'inici de tres mamarratxos que s'abracen harmònicament. Les mans semblaven les d'una pintora sense brotxa.
  Les he netejades amb molta aigua i m'he assegut a sopar amb els companys. Com que la temperatura era tan bona, després de sopar m'he assegut a la porta de la tenda número 7 a gaudir de la vall de les estrelles amb un gotet de vi de Xile.