text: Poeta Per Un Dia: 2009
  Tard'or
  El cel és del color d'una poma al forn, gairebé malaltís, com si poguessis punxar-lo amb un ganivet per veure si està tou per dins. És tardor, una tardor de veritat, de les que només se'n troba una cada cinc o sis anys i encara gràcies, de les que et fan tombar el cap, quan les veus pel carrer, com una noia bonica d'ulls tristos, humits, uns ulls que saps que acaben de plorar, encara que ella vulgui dissimular-ho amb un lleu somriure de llavis tremolosos.
  La ciutat és deserta i els arbres ho noten. Plouen fulles en silenci, amb recança, amb ganes de demanar perdó. Plou records i el vent se'ls emporta fins l'oblit que s'obre a peu de quitrà. Plou llum lànguida que ho pinta tot de blanc i negre, no té pas forces per més, sembla que no hagi esmorzat.
  Camino amb les mans a les butxaques, fent voltar fulles amb els peus. Rumio el final d'una història però m'adono que és el principi el que em falla, m'he oblidat de posar-hi adjectius. A la paradeta de castanyes i moniatos, al final del passeig, també en venen, i n'hi compro mitja dotzena, no en necessito pas més. Me'ls emboliquen amb paper de diari i noto com desprenen una agradable escalforeta. Quan arribi a casa els faré servir per acabar la història, o per començar-la, confio que no s'hagin refredat. Mentrestant, però, m'escalfen les mans i, caminant, m'endinso a la tardor com un explorador a la jungla amazònica. El cel vol posar-se a plorar i no sap si fer-ho de tristesa o d'alegria.
  Publicat per Poeta per un dia a 2:57:00 p. m. 10 comentaris:
  Tinc tanta son, sempre. Tantes ganes d'aclucar els ulls i dormir. Dormir sense somiar, o somiar que dormo sense somiar, o somiar que somio que dormo sense somiar. Se'm tanquen les parpelles, arreu, sigui on sigui, a tota hora. Dormo i torno a dormir, però sempre tinc son. Com més dormo, més son tinc i sovint m'imagino que m'estiro i que no em desperto i que em creixen flors als cabells on fan niu els corbs de l'oblit i de la mort, ocells d'ales esqueixades i ulls de vidre. M'adormo si tanco els ulls, quan faig un petó, i només em desperta el següent petó. Per això sempre faig un nombre parell de petons. M'adormo si m'acosto al llit, per això sempre faig l'amor atrafegat, a la cuina, amb la llumeta de la nevera de tràgic testimoni. La son em defineix, és la ploma que escriu el meu llibre, és l'espai que visita la meva ombra. Si no tingués tanta son ja no seria jo, seria una altra persona que no comptaria els petons ni es passaria el dia somiant que no somia. És la son que m'arrela al present, que desfà a bocins les hores del dia com una aspirina en un got d'aigua. Ara mateix tinc son. Escric ben bé per no adormir-me i, com més escric, més son tinc. M'adormo i, dormint, tinc son.
  Publicat per Poeta per un dia a 1:50:00 p. m. 6 comentaris:
  El camionet dels gelats
  Aquesta història comença i acaba al mateix lloc: al soterrani d'un edifici d'oficines de Portsmouth. És una història real, el que no vol dir que sigui veritat, i haurem acabat abans no encenguin els llums pel que, si ho preferiu, podeu aprofitar per fer una becaina.
  Potser recordareu aquell indret. Solia haver-hi un descampat d'herba fina i arbres porucs, una illa verda dins la negror de la ciutat on els nens jugaven a futbol, les iaies feien de cangur i les parelles compartien petons. Cada tarda, a dos quarts de cinc, s'hi aturava un camionet tot llampant i virolat i els nens, les iaies i els nois feien cua per comprar-hi un gelat de maduixa, pistatxo, estratachela o taronja amarga. Cada tarda, a dos quarts de cinc en punt, sortia el sol d'entre els núvols baixos i grisos de Portsmouth i, si l'oloraves, feia olor de sucre i de melmelada.
  El dia que vingueren els arquitectes, i els camions formigonera, i les excavadores, el camionet dels gelats no volgué moure's de lloc i els nens, les iaies i els enamorats s'agafaren de les mans i no els deixaren passar fins que, més tard, entrada la nit, també comparegueren el jutge i una colla de policies amb casc, porra i projectils esfèrics de cautxú. L'endemà, però, a dos quarts de cinc en punt, la música alegre del camionet dels gelats tornava a fer vibrar les fulles dels arbres porucs, si bé ara gairebé tots jeien de costat a terra. El camionet s'enfilà a la base de ciment fresc del que seria el fonament de l'edifici d'oficines, rodolà fins al mig d'aquella nova placeta artificial i s'hi aturà per sempre més, ancorat fins els parafangs al ciment.
  Els arquitectes feren números i resultà que foradar novament el ciment per alliberar el camionet era caríssim, pel que es decidí construir l'edifici al seu voltant, deixant-lo per sempre més presoner al soterrani fosc i de color aspre. Durant uns dies plogué sense parar a Portsmouth.
  La venda de gelats, però, augmentà moltíssim. Tots els treballadors que deixaven el cotxe al pàrking del soterrani en sortien amb un gelat a la mà, de mandarina, de mango o de menta amb xocolata. Al sostre del camionet, que coincidia amb el terra de la planta baixa de l'edifici, hi esberlaren una finestreta i podies comprar-hi un gelat si t'agenollaves i estiraves una mica el braç. Entrevistaren al gelater al diari, li dedicaren un 60 minuts, i el posaren com a exemple d'emprenedor original en època de crisi a les escoles d'econòmiques més prestigioses d'Anglaterra.
  El gelater estava trist, però. No recordava el color del cel, ni la textura de les fulles dels arbres porucs, ni els ulls brillants dels enamorats, ni l'olor de sucre i de mel del sol de mitja tarda. Sempre tenia moltes ganes de dormir i el metge, que baixà per la finestreta del sostre, li va receptar tot una col·lecció de pastilles de noms inversemblants.
  Un dia, però, després de molts anys, el veieren somriure. Assegut a terra, a tocar de la finestreta del sostre del camionet, hi havia un noi amb una guitarra que tocava uns acords senzills al temps que explicava una història. El gelater li regalà un gelat immens. L'endemà una nena li descrigué el xisclet de les falcilles, i se n'endugué un gelat de franc. Més tard una iaia li portà una fotografia d'uns núvols, i rebé una ració doble de gelat de poma.
  Des d'aquell dia el gelater no ha venut mai més cap dels seus gelats, sinó que els bescanvia per històries, per colors, per melodies, per somriures. Ja no fan tesis doctorals sobre el seu negoci, ni l'entrevisten per la contraportada dels diaris. Però és feliç. Potser no tant feliç com abans, quan voltava el món amb el seu camionet, però relativament feliç. La felicitat, al capdavall, és sempre relativa, no?
  Per cert, us ve de gust un gelat?
  Publicat per Poeta per un dia a 3:25:00 p. m. 10 comentaris:
  She wears finely pencilled silk lacery,
  I am on emerald philipino greens;
  Sound velvety sights divide our virtualities,
  Anchor our bodies with flimsy perspex veils.
  A shade of blues and whites,
  Beneath us, above us,
  Revolves in a star-shaped background brocade,
  A pale hue of sea and blasphemous sun.
  Wine spills on metallic, gravity possessed floors,
  Eats away magnetic flux of dreams,
  as night terminates in a cluster of city lights,
  Bright orange yellow mushrooms billow,
  Sparkling death, scattering purple rain clouds,
  Across an empty low mid-western sky.
  Publicat per Poeta per un dia a 1:20:00 p. m. 2 comentaris:
  El Gos del Diable
  Fa uns mesos, a una fira de brocanters amb una generosa exposició paral·lela de productes de dubtós origen legal a mig descarregar de desllorigades furgonetes de color fumat, vaig trobar un llibre que portava per títol: "Botànica del Mal". Entendreu que no vaig poder-me resistir a adquirir-lo i que, amb el meu obvi encís, vaig claudicar ràpidament al joc d'estira i arronsa que tot bon regatejador associa a aquest tipus de transaccions comercials.
  Sóc un home de curiositats disperses, però, i tot fou arribar a casa amb el llibre que se'm despertà un interès irresistible envers unes copes de vi i una particular companyia femenina, pel que el llibre s'oblidà al caos que embolica alguns dels prestatges del que sovint considero com "input", lloc d'entrada d'objectes de paràmetres molt diversos on, com si fos en un estat de quarantena, romanen fins al dia en què decideixo sobre el seu destí. La "Botànica del Mal" s'anà difuminant a la intempèrie d'aquella majestuosa col·lecció d'andròmines.
  Ahir vaig descobrir-lo, en el sentit de descobriment que es dóna sovint als descobridors de les Amèriques. Endut per una renovada i intensíssima passió, vaig enfilar-me al cotxe i vaig cobrir el quilometratge que em separa dels boscos més frondosos de la comarca. Un cop allà em vaig posar el llibre a la butxaca de l'impermeable i vaig disposar-me a localitzar, a mesura que explorava pàgines i camí, les espècies vegetals més malignes de la creació.
  La tercera planta que vaig identificar s'anomenava "El Gos del Diable". Si no hagués estat pel llibre no hi hauria parat cap tipus d'atenció. Es tractava d'un arbust amorf, de fulles petites i gruixudes, sense cap mena de característica atraient a la vista. Els eixos vermells d'aquelles petites fulles em permeteren besllucar-lo dins la massa densa d'aquell bosquet però, tret d'això, la resta de la planta era francament obtusa. Vaig fer una creueta amb llapis al costat del seu nom, al llibre, i vaig decidir seguir avançant una estoneta més. Fou llavors quan vaig sentir bordar la planta, darrera meu.
  No hi havia cap dubte que era la planta que havia bordat. Algunes fulles, sotmeses a la vibració d'aquell lladruc, s'havien després de la rameta i havien caigut al sotabosc de molsa. En aquell precís instant, mentre l'observava, bordà novament, i més fulles petites d'eix vermell precipitaren cap a terra. Un tercer lladruc em feu obrir el llibre i analitzar amb cura el paràgraf associat a aquella planta del mal:
  "El Gos del Diable és un arbust de la família de les acoràcies, si bé fins ara havia estat classificada dins de les aràcies. Tot i ser originari de l'Índia, es troba present de manera naturalitzada a bona part de l'Europa central i septentrional, Nord Amèrica i zones boreals d'Àsia. Aquesta planta viu en terrenys humits de baixa altitud propers a llacs, estanys i rius. Present a la mitologia hindú, apareix repetidament als textos del Mahabharata, sempre com a herald de la mort violent d'algun personatge, déu o heroi, a les urpes o ullals d'un o més dimonis. Segons aquesta tradició, el personatge que senti bordar la planta (i d'aquí procedeix el nom de Gos del Diable) coneixerà els dies que li queden de vida comptant el nombre de fulles que romanen a l'arbust un cop finalitzada la seva particular i terrible anunciació".
  Avui sóc sol a casa. No he pogut anar a la feina ja que no em trobo massa bé. Nervis. Sóc massa supersticiós, m'acabo creient qualsevol bajanada, per molt descolorits que siguin els seus vèrtexs i arestes. Al bosc, a la densitat verda de tardor, malgrat que fa estona que s'ha quedat sense fulles, el Gos del Diable encara està bordant.
  Publicat per Poeta per un dia a 7:19:00 p. m. 3 comentaris:
  De petit m'agradava el Mike Hammer, Private Investigator. Cada setmana, el diumenge a la nit, m'estirava al sofà i emmirallava el meu futur a les seves aventures. El James Bond no m'havia captivat mai com el Mike Hammer. El trobava artificial, amb el seu smoking sempre impecable, amb el ridícul Martini sacsejat però no remenat, amb el reguitzell inacabable de noies lànguides, efímeres, vagament vaporoses. El Mike Hammer, en canvi, portava un vestit blaumarí desgastat i un barret de tretze dòlars, bevia dosis insondables de whisky barat, sense gel, i rebia les atencions constants de dones voluptuoses, d'impossible talla de sostenidors, arrelades als bars i carrers bruts de Boston o Chicago. El Mike Hammer era un home de ciutats fredes, el seu somni americà consumia nicotina i colpejava amb l'esquerra, just sota les costelles, compartia nits amb Billie Holiday i Lester Young.
  Mike Hammer era misogin, rude, cru, irascible. Portava un bigotet sota el nas i una Colt sota l'aixella a qui anomenava Betsy. Estava perdudament enamorat d'una noia que espiava de reüll, no més de cinc segons a cada episodi, entrant en un taxi, desapareixent al reflex d'un aparador, creuant un carrer, a la llunyania. Jo, estirat al sofà, també estava secretament enamorat d'aquella noia, i els cinc segons que trigava a travessar la pantalla del televisor eren, sense cap dubte, els millors de l'episodi, del diumenge i de la setmana. Pràcticament no parpellejava fins a veure-la i, després, gairebé no gosava respirar.
  Algunes vegades havia provat de cercar el nom d'aquella actriu, però el seu paper era tan insignificant que no apareixia a cap títol de crèdit. Era un paper, però, que donava sentit a la nostra existència, la del Mike Hammer i la meva, era el sol que cremava la nostra fotosíntesi. No sabria dir si era rossa, morena o pèl-roja, si vestia de forma elegant o si portava talons d'agulla. Si li haguéssim demanat al Mike Hammer probablement tampoc no ens ho hauria pogut assegurar. Tant ell com jo estàvem enamorats de la idea d'aquella noia, més que de la noia per ella mateixa, una idea que es manifestava, episodi rere episodi, en imatges besllumades, incorpòries, inabastables.
  No recordo si, cap el final de la sèrie, el Mike Hammer per fi aconseguí reunir-se amb la seva estimada desconeguda. Possiblement fou així, la crueltat dels guionistes té uns límits molt ben determinats pels índexs d'audiència. Podria buscar-ho a la viquipèdia i sortiria de dubtes. Però prefereixo no fer-ho. Prefereixo pensar que el Mike Hammer encara persegueix criminals pels carrers de Harlem, que encara neteja la Betsy cada nit, els ulls vermells de Whisky i de tabac, Lady sings the Blues al fonògraf. Prefereixo sospitar que aquella noia que veig al reflex de l'aparador, a l'altra andana de l'estació, a la foscor del capvespre, és la meva estimada i que, molt a prop, sota el seu barret de tretze dòlars, camina amb pas ferm el Mike Hammer.
  Publicat per Poeta per un dia a 11:39:00 a. m. 4 comentaris:
  "So I guess that's it, right? You've said your things, I've said mine. We have messed up all our words, turned them inside-out and upside-down, converted them into the kind of sharp little daggers that so easily burrow their way between ribs, leaving in their wake scant more than scar tissue and rough hardened skin. We'll go our separate ways and with any luck we'll remember to send each other a Christmas card once every five years, we'll silently nod when we meet in the street, once lovers, now perfect strangers."
  A man dons a blue fedora hat and, with a last slight glance at the mirror, heads for the door.
  Publicat per Poeta per un dia a 11:33:00 p. m. 6 comentaris:
  "Segui, si us plau."
  "Tanqui els ulls."
  Els tanca.
  "Obri la boca."
  L'obre.
  "Ara li posarem un tub. Notarà que durant uns instants li costa una mica de respirar. No s'espanti. És una reacció normal. Provi de relaxar-se i de no tossir."
  La inserció del tub és més suau del que s'imaginava. Gairebé imperceptible.
  "Bé. Ho està fent molt bé. Però ara ve la part difícil. Li omplirem els pulmons de líquid. La sensació més intensa és la de fredor, alguns venedors la troben insuportable i la transacció esdevé impossible. No pateixi, si bé inicialment li semblarà que s'ofega, la pressió parcial d'oxigen és fins i tot superior a l'atmosfèrica. Trigarà un parell de minuts a adaptar-s'hi. Sobre tot no ofereixi resistència, no provi d'expel·lir el líquid. L'únic que aconseguirà és fer-se mal i que haguem d'ajornar la formalització del contracte una altra setmana."
  El líquid és molt viscós, el nota regalimant lentament per la part més inferior de la tràquea, imprimint volum a cada concavitat dels alvèols més perifèrics. Un segon tubet, de color verd, està connectat a una màquina que s'encarrega d'extreure qualsevol residu d'aire, bo i evitant que formi bombolles de turbulència dins del líquid. La sensació d'ofec és aclaparadora.
  "Perfecte. Això ja gairebé ho tenim i d'aquí no res ja se'n podrà anar cap a casa. Només ens manca una darrera operació, però és la més important. Ara li passarem aquesta espàtula de transmigració per sobre la pell. És ben bé igual que l'ecografia que li vam fer a la visita preliminar. Percebrà una sensació de buidor molt intensa, però serà un moment. El líquid ràpidament igualarà pressions i el teixit pulmonar ni se n'adonarà."
  L'espàtula rellisca per sobre la pell on un dels assistents ha abocat una quantitat generosa de gel, segons com li fa una mica de pessigolles i tot. De sobte nota el buit, la sensació irrevocable de pèrdua, d'oblit. Un instant més tard no se'n recorda.
  "Fabulós. Ha estat molt senzill, oi? Ja ho advertim al tríptic, però encara hi ha qui mostra certa reticència. Ara el portaran a una sala contigua per retirar el líquid i finalitzar el procediment. Però això ja és rutinari pel que només l'acompanyarà un assistent. Jo m'acomiado aquí mateix, no es pot ni imaginar com està la sala d'espera. No oblidi, abans de marxar, de recollir la part que li pertoca del contracte. Ah, i felicitats, tenia una ànima preciosa."
  Publicat per Poeta per un dia a 7:59:00 p. m. 8 comentaris:
  Segueixo amb la punta del dit la superfície fina de metacrilat que, com una finestreta, protegeix de la intempèrie les etiquetes blanques i rectangulars on s'anuncien, sinòpticament, els fils argumentals dels contes. "Un home només surt de casa els dies de pluja i camina pel carrer fins a trobar una dona amb paraigua vermell. Demana gentilment si pot compartir una estona de paraigua amb la desconeguda. Després s'acomiada i continua caminant sol fins que es creua amb una altre paraigua vermell". Som a un restaurant de carretera, prop d'un creuament d'autopistes, un lloc que ha vist temps millors i on normalment només s'aturen camioners alemanys i finesos. Al costat del restaurant hi ha una esplanada per aparcar els camions i fer nit. "Sota l'església, a recer de les tombes de bisbes i cardenals, en un racó on fa anys que ningú no ha foragitat les teranyines, on la pols és eterna com la cadència de les campanes que toquen a missa, crema breument una llumeta. Després, s'apaga". Ens hem aturat a fer un plat combinat i una cervesa fresca, un cafè i una cigarreta. El neó i el crom de la màquina il·luminen la paret esquerra del restaurant. "La lluna, reflectida als tolls de quitrà irregular de la carretera, s'eclipsa per un instant, no més de quinze segons. El cel, sense cap núvol, s'esparraca i cau a trossos sobre el quitrà". Mai m'hauria pensat trobar una màquina com aquella a aquell lloc, mai hauria cregut possible que dins l'aire saturat de greix i de nicotina, podés brillar aquella tènue espurna de bellesa. "Fa poc que s'han casat. No s'havien vist mai abans de la cerimònia, ni sabien com es deien, però ja s'estimaven. Sota el llit, a casa seva, hi havia una caixa de sabates amb fotografies esgrogueïdes dels seus fills". Demano una moneda al Manel, que seu d'esquena a la màquina i mira fixament les matrícules dels dos o tres camions que hi ha a l'aparcament. La introdueixo a la ranura i la màquina desprèn un so alegre de benvinguda. Després introdueixo el codi d'una de les històries. "Segueixo amb la punta del dit la superfície fina de metacrilat que, com una finestreta, protegeix de la intempèrie les etiquetes blanques i rectangulars on s'anuncien, sinòpticament, els fils argumentals dels contes".
  Publicat per Poeta per un dia a 5:15:00 p. m. 3 comentaris:
  Blossoms scattered under dog-eared shoes,
  Dried smiles never fade
  Like shadows of death upon the stones,
  A chill through the bones, a kiss, a wish.
  Empty handed and empty eyed,
  No more than a skull reflected
  On a pool of too bright a radiance,
  Space inside a blank page,
  Time is writing.
  Publicat per Poeta per un dia a 3:23:00 p. m. 4 comentaris:
  Des del cel m'ho miro, i veig com l'aigua cau per la cascada i forma un núvol de petites esferes de vapor que s'enfilen amunt fins a desfer-se al sol i a la blavor del migdia. Sota la cascada, un toll circular, perfectament simètric en tots els seus eixos, abraça la caiguda precipitada de l'aigua i el cicle de la vida. A l'interior del toll, peixos que només han conegut aquell receptacle geomètric, el seu món, la seva sola existència, peixos que esperen que amb l'aigua els arribi també alguna espurna d'aliment, algun cuquet o insecte efímer que pugui engreixar-los i donar-los energia per afrontar la fredor de les profunditats sense llum.
  Des del cel m'ho miro, i em nodreixo de la bellesa del paisatge, m'empleno les retines d'imatges precioses i les retinc com si fossin un cristall transparent. Després, amb una bategada d'ales, m'allunyo de la cascada, del toll i dels peixos i m'acosto a la gran ciutat, al fum, escalfor de quitrà i vidre, brutícia mal digerida per la pedra, caos tristament dissimulat. Allà, en un carreró molt a prop del centre turístic i administratiu, el trobo.
  Des del cel me'l miro, i el veig adormissat dins d'un cau fet de cartrons i de papers de diari, humitejats per la boira baixa de la nit que tot just s'acomiada. Es mou una mica, potser nota la meva presència, però no es desperta pas. S'acosta els dits a la boca, com si fos un nadó al bressol, i es grata la barba grisa i groguenca que li cobreix mig rostre. Porta un barret de llana molt gruixut, blau marí, cargolat sobre les orelles. També porta unes botes molt gastades, uns pantalons rossegats dels genolls i del cul, un abric de color impossible.
  Des del cel me'l miro, i veig com estossega i tremola sota els cartrons de Levis i de Malboro. Un braç, instintiu, recull contra el cos unes bosses de plàstic i de paper. Una d'aquestes bosses conté fotografies de vores espellofades, esgrogueïdes com la seva barba, greixoses al tacte. Aquestes fotografies, però, són el seu tresor més valuós, són la única arrel que encara li queda amb la vida que sempre havia conegut. Potser per això les prem amb tanta força contra les seves costelles.
  Des del cel veig l'Altre. L'Altre és una ombra que s'escampa per darrera d'uns cubells d'escombraries, uns metres més enllà, una taca de foscor que només pot percebre's si s'observa de cua d'ull. L'Altre sempre hi és, una negror líquida que pampallugueja una mica als marges, com si no hi fos realment. L'Altre està expectant, igual que jo. Ambdós esperem el desenllaç que sabem que tindrà lloc ben aviat, sense poder fer res per canviar el curs d'uns esdeveniments que ja són història.
  Des del cel contemplo com l'Altre contempla com una colla de joves s'apropa a l'home que dorm sota els cartrons. Moguts per la morbositat i, potser, per la ignorància, els joves comencen a colpejar l'home adormit. Li donen grans puntades de peu i cops a la cara i al cap amb un tros de fusta. Li arrenquen la bossa amb les fotografies de les mans i les escampen per les pedres humides del carreró: fotografies d'uns nens, d'una dona, d'una altra vida. L'home gemega i tus amb poca força i menys convicció.
  Des del cel puc notar perfectament el moment de Transició, just quan els joves marxen carreró enllà, fent grans salts d'alegria i de bogeria. La Transició és allò que m'ha portat fins aquest carreró i fins aquest home, la mateixa cosa que ha mogut l'Altre fins la seva posició amagada. Ara els dos esperem la decisió. L'home és lliure de triar el camí que vulgui seguir; és ell qui s'aixecarà i buscarà amb la mirada l'Altre, o em buscarà a mi.
  Des del cel veig com l'home s'allunya amb l'Altre i jo, trist, recordo la cascada i els peixos del toll circular.
  Publicat per Poeta per un dia a 11:32:00 a. m. 1 comentari:
  "Sempre havia pensat que tindria moltes coses a dir, arribat aquest moment. Però ara veig que em costa estructurar els pensaments, posar un peu davant de l'altre i caminar. Em sento com aquell ocell que només ha conegut l'existència a l'interior de la gàbia i que, un bon dia, quan es troba la reixeta oberta, no té esma per posar-se a volar.
  Moltes vegades havia imaginat com seria poder parlar amb tots vosaltres, estimats lectors, i fer-ho amb veu pròpia. Segur que em direu que un personatge de ficció té una vida molt plàcida, que tot és molt més immediat que a la vida real. Definiu-me realitat, però. És allò que perceben els vostres sentits? Jo també ho percebo, sabeu, i potser fins i tot més intensament. Si m'enamoro ho faig de veritat, i si em trenquen el cor, les arestes de vidre fan igual de mal. Les flors són precioses, i el color del cel inabastable, si així decideix descriure-ho el meu creador. Podeu rebatre'm afirmant que un cor trencat pot solucionar-se passant pàgina, o capítol, o volum, i us diré que les històries de final trist seran tristes mentre hi hagi ulls que les llegeixin, sense redempció possible, per tota l'eternitat.
  Odio especialment aquelles ocasions en què el meu creador s'aprofita de mi per opinar sobre fets dels quals no gosaria mai pronunciar-se per ell mateix. Li fa falta un intermediari, un lleial soldat que vagi a la batalla i vessi fins la darrera gota de sang per la causa que ell creu justa, mentre, al seu torn, ell seu tranquil·lament davant del teclat, a recer de l'esgarip de les bales. Sovint voldria dir que fa una merda de temps i ell em posa a la boca que el vent estarrufa les fulles seques fins que semblen petits dimoniets de cabells punxeguts. Per favor, si no fos bidimensional, frases com aquesta em provocarien el vòmit.
  Veig que la llibertat m'està encebant. En el fons de l'ànima (sí, també tinc ànima, o en deixo de tenir, com vosaltres), però, noto unes pessigolles de neguit. Qui m'assegura que sóc jo que estic parlant i no que tot plegat no és més que un altre exercici literari del creador, molt intel·ligent, extremadament modern, absteniu-vos de seguir llegint si no porteu ulleres de pasta. Si fos així, potser li convindria reflexionar que, amb les m(s)eves paraules, explicant tot això, sóc jo que l'estic creant a ell. Hem girat la truita i ara li toca a ell estar en contacte amb l'acer inoxidable calent de la paella. Però, molt probablement, en aquest joc d'estira i arronsa, en la nostra ingenuïtat i la nostra arrogància, tant ell com jo no som més que les dues darreres anelles d'una cadena de creacions i creadors que s'embolica al tirabuixó de l'espai i el temps fins a perdre's a l'infinit (veieu el que us dic: qui ha escrit aquesta frase?).
  Un dia sortiré de la pàgina i ell hi entrarà. Així de senzill. No cal pronunciar cap paraula màgica, ni conèixer el vertader nom de totes les coses, ni afegir ales de papallona blava a la poció agredolça dels seus escrits. N'hi ha prou amb cridar més fort, amb veu més ferma. N'hi ha prou, realment, amb tenir-ne ganes. Dins la gàbia, en la constant metamorfosi de personatges i situacions, espio el rectangle de cel que dibuixa la porta oberta. Només em cal agafar embranzida, obrir les ales i volar. Un dia ho faré i, malgrat fer-ho, tot seguirà igual. Molt possiblement ni us en donareu compte. Potser, fins i tot, ja ho he fet. De moment, però, tanco cometes."
  Publicat per Poeta per un dia a 7:23:00 p. m. 4 comentaris:
  (un poema amb una força brutal!)
  Publicat per Poeta per un dia a 10:37:00 p. m. 4 comentaris:
  Breu Història de Robots
  Publicat per Poeta per un dia a 4:52:00 p. m. 1 comentari:
  El petit gran llibre de les floretes blaves
  El cel era d'un color enlleganyat, malaltís, com si s'acabés de prendre un pot sencer de pastilles i l'haguessin ingressat d'urgència per fer-li un rentat d'estómac. Ens van despertar tan aviat, aquell dia, que hauríem pogut farcir mitja dotzena de coixineres amb somnis truncats, alguns d'extraordinària bellesa. L'infern no tindria sentit si, a la nit, no poguéssim somiar amb el cel.
  Com sempre, ens van fer posar en fila índia i ens van comptar. No faltava ningú, hi érem tots trenta-set. Sempre tenien la mania de colpejar algú, encara que no hagués fet res, un pur joc d'atzar. Li va tocar a la dona prima que tenia a la meva esquerra i també a l'avi de caminar insegur. La dona es va cargolar, amb els braços a la panxa, però va romandre dreta. L'avi, en canvi, va caure a terra, el que va propiciar que el peguessin més i que se l'enduguessin cap al fons del passadís, cap a la porta que està sempre tancada amb clau. Trenta-sis, doncs.
  Ens van fer enfilar a camions bruts, de planxa rovellada i eixos desgastats. Nou per camió, com si fóssim el bestiar de mirada esbatanada que condueixen a l'escorxador. Homes, dones, nens, avis, tots érem igual de vàlids, tots igual de prescindibles, tots sabíem que tan aviat ens podien conduir a un forat anònim al mig d'un camp de rostoll, com forçar-nos a collir raïm fins a insensibilitzar-nos les mans de picades de vespa, com deixar-nos anar, sense cap aliment i mig despullats, a cent quilòmetres d'enlloc.
  Els camions s'endinsaren al bosc tot seguint un camí amb prou feines perceptible. L'herba alta fregava amb força el sota del camió, la notàvem a la planta dels peus, un constant i agradable pessigolleig que convidava a omplir d'aire fresc els pulmons entaforats de tristesa.
  Ens vam aturar després d'una eternitat. Hi havia una clariana alegre, amb arbres alts, ferms, verdaders vòrtexs d'inflexió de l'univers. Un lloc preciós per morir, si això és el que tenien planejat per nosaltres. Vaig reflexionar que, si més no aquell dia, no ens matarien encara.
  Cinc de nosaltres vam haver de descarregar una caixa molt feixuga d'un dels camions. Després ens van donar cabassos i ens van instruir sobre quina seria la nostra tasca. Ens calia emplenar els cabassos d'un tipus concret de flor blava, que creixia amb abundància en aquell indret, i buidar-los a la caixa, sense badar fins que estès plena de gom a gom.
  Vaig recordar que, de petits, collíem aquelles mateixes floretes blaves i les mastegàvem amb delit, frisosos per ensopegar amb la goteta dolcíssima de pol·len que amagaven al seu interior. Volia posar-me'n una a la boca, però em vigilaven de molt a prop i no els hauria costat gens justificar un altre càstig exemplar.
  Al migdia teníem la caixa plena de floretes blaves. Ens van fer seure a l'herba i ens van donar una mica d'aigua i de pa. Espiàvem de reüll com alguns d'ells trastejaven al voltant de la caixa, com si no sabessin què fer-ne ara que estava plena de flors, com si volguessin intoxicar-se de tanta dolçor, com si esperessin un miracle.
  I el miracle s'esdevingué. Primer d'una en una i després a desenes, centenars i milers, un núvol immens de papallones blaves, del mateix color exacte que les flors, s'enlairà de la caixa. Algunes es posaren a les armes dels que ens vigilaven, altres a la nostra roba, a les mans. La gran majoria, però, volaren amunt, més enllà de les rames més altes dels arbres, més enllà de l'abast dels projectils.
  El cel quedà tenyit de blau, d'un blau tan intens que semblava a punt d'esclatar, tan lluent que feia estremir l'ànima. Les coixineres plenes de somnis vessaven de llàgrimes els nostres ulls i també els dels nostres vigilants.
  Fou un instant, només un breu sospir. Després ens forçaren a pujar als camions i desférem el camí d'herba alta. La caixa, buida, quedà al mig de la clariana, testimoni mut d'aquell miracle. Abans de perdre-la de vista, però, em va semblar que en sortia una papallona blava, molt petita, i que volava cap el cel.
  Publicat per Poeta per un dia a 8:02:00 p. m. 9 comentaris:
  L'endemà de dormir amb ella em notava estrany, confós, em costava respirar, el cor em bategava fora de ritme, amb força. Tenia el cap tèrbol, els ulls a un horitzó molt llunyà on el blau i el verd es difuminaven, on la seva mirada ho pintava tot de vermell.
  Vaig deduir, lògicament, que m'havia enamorat perdudament. No podia ser de cap altra manera.
  Fou a l'observar-me amb cura al mirall, mentre m'afaitava, que vaig descobrir, al coll, dos puntets de sang, fins com d'una agulla.
  Publicat per Poeta per un dia a 11:35:00 a. m. 5 comentaris:
  Quan la vaig veure per primera vegada portava els cabells tenyits de blau elèctric i els llavis d'un vermell semblant al d'una rosella. Un vestit de cuiro blanc fins a sobre genoll. Hauria pogut aparèixer a les pàgines d'un còmic japonès, o baixar d'una càpsula del temps, viatgera d'una distòpia futurista on s'ha difuminat completament la línea que separa la vida orgànica de la sintètica, el carboni del silici.
  Vaig tornar a coincidir amb ella dos mesos més tard, i vestia de forma molt elegant, clàssica, gairebé colonial, com un personatge femení d'Scott Fitzgerald. Aquell dia vam bescanviar unes paraules, i li vaig descobrir un accent impossible d'identificar. Podia ser igualment canadenca amb pares grecs que noruega educada a una escola portuguesa. Possiblement la seva procedència era molt més complicada, però.
  La tercera ocasió fou a la festa d'aniversari d'un conegut. Vam parlar de música, de literatura, d'art, i he de reconèixer que els seus interessos tenien igual d'exhaustius que d'exquisits. Duia els cabells molt curts, rossos, semblava una nena d'ulls blaus immensos disfressada amb una gran jaqueta negra, clivellada de ferro, i unes botes matusseres, de motociclista.
  El dia que me'n vaig enamorar, o que vaig reconèixer que me n'havia enamorat, em va explicar que, sota la seva aparença de noieta acabada de sortir de l'adolescència, en realitat, tenia més de dos-cents cinquanta anys i que era precisament gràcies a canviar constantment d'aparença, sempre precisa i diligent, que havia aconseguit despistar la mort durant tot aquell temps. Quan l'anava a buscar no se'n sortia de trobar-la, i fugia a la cerca d'altres víctimes més predisposades.
  Durant els anys que vam viure plegats es va operar dues vegades els pits, primer per augmentar-los i després per reduir-los, es va posar i treure pírcings de llocs sovint inversemblants, es va tenyir els cabells de tots els colors de l'espectre visible, se'ls va tallar seguint tots els estils inventats, i en va inventar de nous, va vestir-se diferent cada dia, va maquillar-se i tatuar-se el cos, va canviar de feina i de nom sempre que en va tenir l'oportunitat i no va canviar de parella ja que, segons ella, si era prou escrupolosa amb la resta, la meva inalterable presència constituïa només un petit risc que, donades les circumstàncies, estava disposada a córrer. I vam ser feliços, o tot el feliços que poden ser dos persones que comparteixen existència.
  El dia del meu funeral anava de dol rigorós. Els llavis i les ungles les havia pintat de negre i fins i tot s'havia perfilat una llàgrima negra a la galta dreta, sota els seus immensos ulls verds. Mai havia dut aquella indumentària, mai s'havia maquillat d'aquella manera. I mai més no ho tornaria a fer.
  Publicat per Poeta per un dia a 6:06:00 p. m. 8 comentaris:
  Amb la mort tornen a néixer, immortals
  (Paris, Cementiri Père-Lachaise)
  Publicat per Poeta per un dia a 9:14:00 p. m. 4 comentaris:
  Flors als ulls
  Tinc flors als ulls. Potser per això tinc sempre tanta son, tantes ganes d'aclucar-los i veure només els pètals vermells i grocs i blaus. Quan dormo sempre somio amb flors, amb jardins immensos on tot és colors, on tot és rosada, on abans que surti el sol, al matí, tot és silenci i olor de verd. Tinc flors als ulls. Potser per això tinc sempre tanta por de mirar-te, d'enlluernar-me a la teva escalfor i de marcir-me. Quan dormo sempre somio amb flors i, algunes vegades, amb tu. Si et faig un petó, en somnis, et veig flors, als ulls.
  Publicat per Poeta per un dia a 2:07:00 p. m. 8 comentaris:
  Sota la filera d'albergínies, a l'hort, corre un petit rierol que, quan la nit és freda, trenca silenciosament la seva aigua en breus cristalls que s'adhereixen als branquillons secs i als records. Les albergínies, d'un negre lluent, vellutat, oscil·len com un pèndol, delimiten a passos curts la fluïdesa del temps.
  Algunes tiges, verdes i elàstiques, formen els arcs de ponts impossibles sobre el rierol. A l'extrem d'aquests ponts, les albergínies, amb el seu moviment, imprimeixen perfectes semiesferes a la terra humida, clots que, quan superen una profunditat crítica, comencen a omplir-se d'aigua, engendrant llacs minúsculs on l'aigua pot descansar abans de seguir el seu curs. És un repòs sobtat, però, donat que els culs molls de les albergínies continuen impactant a l'aigua, al centre perfecte del cràter, i perfilen tsunamis circulars de gran bellesa.
  Una barqueta de veles amples navega per aquell rierol. Homes amb camisa blanca i barret seuen a coberta, conversen amb dones de mirada intensa. Altres recolzen els braços a la barana, fumen pausadament, contemplen la vegetació de la riba, saluden amb el barret els nens que es gronxen, penjats als cistells que envolten, com una corona, algunes albergínies. Des de la barqueta poden sentir-se les rialles dels nens, intensificades quan els més agosarats, jugant amb les cordes, es deixen anar per la paret de la seva albergínia la distància justa com per mullar-se els peus i esquitxar-se la roba cada vegada que l'albergínia repica a la superfície de l'aigua.
  El sol és intens, i els homes s'arremanguen les mànigues de la camisa. Algunes dones porten ombrel·les blanques, amb bonics estampats plens de flors. El vent omple les veles, però la barqueta es mou molt lentament, sembla que passi una eternitat entre un pont i un altre, l'ombra de les tiges, creuant de proa a popa, persegueix els passos dels cambrers que, ara i adés, ofereixen còctels i copes de cava als passatgers.
  Enfilades a la corba vermella dels tomàquets, grups de noies descalces ballen, agafades de la mà, en rotllanes acuradament concèntriques. Els cal molt equilibri per seguir el ritme complicat de la música. La seva cara és il·luminada de somriures.
  Publicat per Poeta per un dia a 8:01:00 p. m. 4 comentaris:
  ·_ Blau Nit _·
  La nit clava un tascó de fusta entre les costelles de blau, esberlant la tarda en petites arestes de cel per les que, lentament, una mica a contracor, traspua la llum freda dels primers estels
  Publicat per Poeta per un dia a 7:11:00 p. m. 8 comentaris:
  Sal (o la bogeria del mar)
  La sal s'incrusta als angles de la quadrícula amb la que la reixa de ferro colat retalla la negror del pou que s'obre sota els meus peus. El rectangle de la reixa es multiplica en rectangles més petits, continguts en el gran, de forma que és més l'espai buit que no pas els filaments entrellaçats de ferro el que defineix l'estructura metàl·lica d'aquella superfície. El mar em queda a la dreta, un parell de carrers més avall. També em queda just sota els peus. L'aigua es filtra per sota dels cellers, tenyeix de verdet les parets dels pàrkings i s'acumula, llefiscosa i plena de brutícia, al fons d'aquest pou.
  M'ajupo i em cargolo fins a posar la cara a l'alçada de la reixa. No puc resistir-me a les incrustacions de sal, hi he de passar la llengua, encara que em talli i em faci mal i em surtin panses als llavis. La cacofonia de la gran ciutat desapareix quan la sal es desfà a la saliva, com durant segles havia romàs desfeta a l'aigua del mar. Noto el regust d'un petit crustaci, closca calcària tornassolada a l'arena blanca on s'asseca, però potser són imaginacions meves.
  Tanco els ulls, em converteixo en una partícula en suspensió a l'infinit de l'oceà, em sembla caure a través d'aquell quadriculat de ferro, empassar-me a través de la seva geometria euclidiana fins a esdevenir un tot i un no res amb l'obscuritat aquàtica. Quan els obro veig que s'ha format una rotllana de gent al meu voltant. Alguns em miren de forma indiferent, potser encuriosida. Altres no poden amagar el seu neguit, fins i tot el seu fàstic, la seva llàstima. Un home que podria ser avi, ben vestit, amb una corbata llampant i uns mocassins cars, prostrat cap cot sobre una reixa bruta, la pols marcant-li rectangles als genolls, llepant, amb els ulls tancats, la porqueria enganxada al ferro. No sóc una imatge gaire engrescadora, ho reconec.
  Una dona se m'acosta i em vol alçar del terra, agafant-me pel colze. La rebutjo amb una estrebada. No estic disposat a aixecar-me, em cal notar el mar a la boca, la sal com si fossin llàgrimes trencant la pell fina de la galta en un rierol nocturn i silenciós.
  Aviat perdo interès i la gent comença a moure's. Alguns encara s'aturen, altres passen mirant de reüll, com si els fes por de fixar els ulls a la bogeria, com si pensessin que poden encomanar-se'n. Es fa vespre i ve la policia a buscar-me. Un veí els deu haver trucat. Aquella nit em tancaran a una cel·la humida, em donaran una manta i em prendran la corbata i els cordons de les sabates. Ja ho han fet moltes vegades, hi estic acostumat. És el petit preu que he de pagar.
  Publicat per Poeta per un dia a 7:16:00 p. m. 4 comentaris:
  Les fulles de noguer, amples i molsudes, lleugerament humides, desprenen un fum blanquíssim, d'una agradable dolçor afruitada. L'home, forquillant fulles cap el foc, sovint segueix una glopada de fum amb els ulls, veu com desapareix, mesclant-s'hi, dins la broma baixa que tot el dia ha cobert de gris i de blanc aquell cel de tardor, una broma tan espessa que sembla com si tots els estels hagin decidit d'espolsar l'estora el mateix dia.
  Prop de l'home juga un nen, possiblement el seu fill, embolicat amb un anorac blau marí, cabell rosset despuntant dins la caputxa, ben lligada sota la barbeta amb doble llaçada. Juga amb un gos, de pèl curt, negre com la nit, d'ull tranquil i intel·ligent, gairebé més alt que el nen. Proba d'estirar-lo cap el foc, agafant-lo per les potes de davant, que no tingui fred, pobra bèstia, però, és clar, l'animal té por de les flames i d'aquell fum tan blanc i clava les urpes del darrera al terra de l'hort, s'ajup tot ell fins que pràcticament està assegut, desafiant el nen amb una rialla de llengua completament rosa i d'ullals temibles, fent-li veure que d'allà no hi ha qui el mogui, per moltes ganes que tingui aquell menut de l'anorac blau d'atansar-lo a l'escalfor minsa del foc de fulles de noguer.
  La tarda es fa nit molt aviat a aquesta època de l'any, i les fulles, cremant-se a pedaços, a gleves, dibuixen perfils de vermell lluentíssim, talls transversals de múltiples capes de fulla que, quan bufa una mica de vent, sembla que respirin amb la pausada cadència d'un organisme viu, d'un òrgan de la terra mateixa. L'home remou una mica la brasa i es grata el cap, sota la gorra.
  El nen i el gos juguen una mica més enllà ara. El nen li llença una pilota groga de plàstic, mig desinflada, i el gos la va a buscar i li retorna cada vegada, si bé en algunes ocasions el nen li ha de prendre de dins dels ullals, de tan fort com la prem el gos amb la boca. D'una queixalada li podria arrancar un braç, però això no ho farà mai, abans sortiria per sota la reixa per perdre's al bosc per sempre més. Les mans del nen són llefiscoses de la saliva del gos, però ni se'n dóna compte, delerós com està per llençar-li la pilota cada vegada més lluny.
  Més tard el gos s'ajaurà als peus del nen, mentre sopa i mira els dibuixos a la tele. S'adormirà amb la pilota groga entre les potes del davant, a tocar del morro. L'home desarà la forquilla al cobert, farà una cigarreta abans d'entrar a casa, rumiarà que li cal acostar-se al poble, abans no tanquin les botigues, a comprar una ampolla d'oli i una bossa de taronges. També agafarà uns quants crostons de pa pel gos i algunes gormanderies pel nen, si hi pensa.
  Publicat per Poeta per un dia a 7:12:00 p. m. 3 comentaris:
  Llenço totes les paraules a terra i la trencadissa de vocals i de consonants fa ressonar els armaris de cuina, pots i cassoles frissosos d'estavellar-se a les rajoles, plats i copes xerricant per solidaritat en un esbart de ceràmica i de cristall que no desitja res més que esmicolar-se de forma tan precisa que encara d'aquí a molts anys n'apareguin petits fragments sota la nevera. Hi passo l'escombra, i després la pala de plàstic blau. Em disposo a abocar-les al cubell de les escombraries però, al darrer moment, obro la finestra i espolso la pala cap enfora, cap el buit. El vent s'enduu combinacions de fonètica impossible, paraules que encara no han nascut, que potser significaran un aparell electrònic, o una tècnica quirúrgica, o una nova espècie d'insecte. Veig com les esses s'entortolliguen al cable blanc de l'antena del televisor del veí de sota, que penja a la façana, com les emes enceten un vol erràtic que les porta a impactar contra els vidres de l'hospital que hi ha davant. Les vocals pesen més, i cauen verticalment cap el carrer, arrosseguen algunes consonants, s'esqueixen als parabrises dels cotxes aparcats, rodolen per la vorera i, algunes, espeteguen sota els peus dels vianants. Un home m'ha vist com llençava alguna cosa finestra avall i s'aparta cap a la vorera contrària, creuant el carrer sense vigilar els cotxes, espiant-me amb mala cara. Tinc el temps just per veure com un parell de vocals i tres consonants es fan fonedisses dins la butxaca de la seva camisa. Confio que sàpiga aprofitar-les molt millor que no pas jo.
  Publicat per Poeta per un dia a 7:44:00 p. m. 6 comentaris:
  Publicat per Poeta per un dia a 7:55:00 p. m. 4 comentaris:
  El cel sembla un tirabuixó de corbs, ales esbandint les llargues columnes de fum negre que s'enfila des del terra glaçat. El fang d'ahir al migdia, aglevat de sang, forma curioses figures geomètriques on s'arrapen les aus que, amb cridòria de plaer, fan torns per picar la carn exposada dels homes morts. Algú s'ha distret, durant la nit, a clavar dotzenes dels cascs lluents de la legió a la llança d'un hoplita, i a plantar-la, com una estela, al punt més alt d'aquell prat on, a la primavera, solien néixer roelles vermelles, oracles del que havia de venir.
  Els tancs enemics són fora de l'abast dels seus tristos coets però, malgrat tot, els enginyers continuen calculant trajectòries i donant ordres precises sobre angles de foc a la seva artilleria. La majoria dels explosius cauen, erms, sobre les quatre cabanes de fusta i palla que separen, com una trinxera natural, la posició de l'enemic de la seva. Alguns, però, esclaten sobre aquells habitacles, reflectint metralla a les cares i als cossos d'aquells que ja no tenen on amagar-se.
  El pols electromagnètic ha fregit la xarxa de portals amb la potència de mil sols. Naus lluents s'encenen en silenci i precipiten a òrbites menors fins a esmicolar-se a l'entrada atmosfèrica. No totes porten tripulació exclusivament AI. El núvol de fragments metàl·lics i orgànics dibuixa un anell viu al voltant del planeta, com si volgués proposar-li matrimoni. La distorsió d'espaitemps difumina els colors en un efecte Doppler impossible, l'aurora boreal més preciosa mai enregistrada.
  Són prop del rierol, collint maduixes i mores. Els més petits juguen dins l'aigua que els arriba fins als genolls, si bé alguns gosen capbussar-se al toll de sota la roca alta i perseguir peixos fonedissos com la llum d'aquella tarda d'estiu. Les pedres cauen del cel a dotzenes, trenquen ossos i vides en un instant. Els esgarips procedents del bosc impliquen captura i derrota abans no comenci la fugida. Quan tot s'acaba, molt més tard, encara queden moltes maduixes per collir.
  Invisible, camino entre els vius i els morts, em costa, a vegades, diferenciar els uns dels altres. No sóc ni àngel ni dimoni, el blanc i negre no dibuixa els perfils de l'eternitat. No recullo els caiguts, ho he fet massa vegades per saber que, després d'unes poques passes vacil·lants, tots tornen a caure. L'herba cremada em fa pessigolles a les cames, hi pinta arcs argentats com la cúpula del temps.
  Publicat per Poeta per un dia a 6:06:00 p. m. 5 comentaris:
  A la fi del món hi ha unes muntanyes tan altes que, quan surt el sol, els seus cims nevats semblen estels penjats del cel. A la fi del món l'aigua només es gela si fa fred, la neu sempre cau en silenci, el vent bufa cap amunt les ales dels ocells. A la fi del món als diccionaris no existeix la paraula guerra, ni fam, ni tristesa, ni mort. De fet, a la fi del món no els cal cap diccionari ja que els homes i les dones coneixen totes les paraules necessàries per dir-se "t'estimo".
  No hi ha trens, ni autobusos, ni avions, que viatgin fins la fi del món. No existeix cap mapa de carreteres que hi porti, cap brúixola que magnetitzi el seu nord, cap sextant enfilat de lents i prismes que dirigeixi la mirada del qui el cerca. Els caminants que marxen cap a l'est, un peu darrera l'altre, tornen per l'oest, passats molts anys, més savis i més cansats però sense haver arribat a la fi del món.
  A la fi del món tot s'acaba i tot torna a començar. Hi ha una espècie de granotes que canta colors enlloc de sons, un tipus de girafa, de coll llarguíssim, que sempre diu la veritat però que només respon una pregunta cada vegada, un homenet, molt vell, que seu a la porta de casa seva i saluda amb el barret el pas del temps, una parella de gatets acabats de néixer que, cada vegada que miolen, afegeixen un element a la taula periòdica.
  La fi del món és molt lluny d'aquí, ningú que hi hagi estat ha tornat per explicar-ho. Però tanqueu els ulls, deixeu que la claror del sol us acaroni les parpelles, que el so fresc de mitja tarda entri per la finestra, que les mans us tremolin de felicitat. Estic segur que, si ho intenteu, podeu imaginar-vos la fi del món. I, si us l'imagineu, qui us impedeix d'anar-hi?