text: Pisos i pisets
  Josep Melià Ques | 14 abril 2005
  Els darrers dies sembla que el Govern central ha passat a l'ofensiva en la qüestió de materialitzar un dret tan bell i tan incomplit com és el dret a gaudir d'un habitatge digne. Ja des de la constitució del nou Govern d'en Zapatero se'ns va anunciar que aquest seria un tema prioritari del nou executiu. D'aquí que, per exemple, es creàs un Ministeri específic de la matèria. I el comentari de les propostes governamentals sobre l'habitatge, efectivament, s'ha d'iniciar criticant que els que creuen en l'Espanya plural i diversa, que els que creuen en l'Espanya federal i en l'aprofundiment del model autonòmic, cometin la barrabassada de crear un departament ad hoc sobre un àmbit -com és l'habitatge- que és competència exclusiva de les comunitats autònomes. Si no té sentit que l'estat mantengui ministeris sobre afers que ja no estan dins les seves potestats com cultura, educació o sanitat; més paradoxal és, no que no es faci desaparèixer, sinó que es creï un ministeri sobre matèria que correspon a nacionalitats i regions. Ara bé, com que al final el gran entrebanc del repartiment territorial del poder és un problema de qui controla la caixa; i com que qui controla la caixa és l'estat, al final aquest ens que anomenam Madrid fica el seu nas pertot amb el vistiplau d'uns governs autonòmics i uns ciutadans que només en la maquinària engendrada per l'Agència Tributària veuen capacitat de donar resposta als reptes plantejats. Perquè efectivament els reptes plantejats no són de solució senzilla. El Govern Aznar, amb el simplisme que el va caracteritzar, va partir d'un axioma fals: modificar la legislació del sòl perquè hi hagi molt més sòl urbanitzable, i si hi ha més sòl d'aquesta classe s'abaratiran els preus. L'experiència demostra que el mercat immobiliari no es mou dins aquesta equació que no sé si qualificar d'ingènua o de perversa. Quan algú compara el cas espanyol amb el cas d'altres països de l'entorn, comprova que una de les diferències més grans que existeixen, és la poca importància del lloguer dins l'efectiu accés a un habitatge. I això amb un altre efecte cridaner: l'enorme quantitat de pisos buits. Per aconseguir canviar aquesta situació s'han de donar diverses circumstàncies. Una primera circumstància és de mentalitat, l'afecció a la propietat immobiliària és massa elevada. Una segona circumstància és fiscal, tenir habitatges buits ha de ser penalitzat tributàriament. Una tercera circumstància és de seguretat: llogar un habitatge s'ha d'acompanyar dels elements de garantia que permetin al propietari del pis cobrar les mensualitats i desnonar el llogater que no paga a través d'un procediment judicial ultraràpid que no pot durar més d'un mes. En aquesta tercera línia, que una entitat pública s'encarregui de la intermediació i la garantia de cobrament és una bona notícia i un encert. Òbviament, però, la mare dels ous és l'adquisició de pisos en propietat. Les promocions públiques s'han d'incentivar i, en aquest sentit. la raó li vessa a l'Ajuntament de Palma quan reclama la cessió dels terrenys militars que hi ha enmig de la ciutat i que suposaran uns solars molt adients per tirar endavant polítiques d'habitatges de promoció pública. Ara bé, la Ministra proposa construir pisos de reduïdes dimensions com a panacea al repte de l'habitatge. Aquesta mesura em sembla que també se situa en el terreny del simplisme més rebutjable. Una de les xacres de l'urbanisme del segle XIX era l'amuntegament, això que en castellà en diuen «hacinamiento», amb els problemes sanitaris i d'integritat física i patrimonial que el varen acompanyar. El risc de crear guetos, suburbis, de generar problemes socials i tensions interpersonals; la renúncia a un disseny de ciutat presidit per la qualitat de vida que du aparellada convivència, són amenaces massa greus com per creure que sigui un horitzó desitjable. Potser a països amb una altra filosofia de la vida això pugui funcionar, el que és molt improbable és que en les nostres contrades mediterrànies això pugui tenir algun efecte positiu, més enllà de ser una invasió competencial inacceptable. La vida personal i familiar ha de menester un espai de desenvolupament confortable; si obrim la porta a pisos més petits, la reacció del mercat no serà acostar els pisos de seixanta o vuitanta metres per a les capes amb més dificultats econòmiques d'accessibilitat, sinó fer enfora aquestes capes de la seva llar més raonable. Ja sé que, en principi, només es parla de pisos públics però la següent passa és de lògica pura, traslladar la mesura als pisos privats; amb les conseqüències castastròfiques sobre el benestar dels ciutadans i, sobretot, de les famílies.