text: "El professional de la infermeria ha de poder compartir una vivència, i no només el dolor o la malaltia" - Batxillerat Granés - Escola especialitzada en Batxillerat
  11 març, 2018 28 maig, 2019
  Entrevista a Isabel Pérez, Doctora en Ciències de la Infermeria, Llicenciada en Pedagogia i, actualment, coordinadora d'activitats extra-acadèmiques i de formació en innovació pedagògica a Blanquerna.
  En la tria del grau d'Infermeria, i de les Ciències de la Salut en general, sempre ha tingut un pes predominant la vocació, segueix sent així?
  Efectivament, són estudis que tenen un component vocacional molt alt. Sempre penso que, quan hi poses passió, gaudeixes de la professió, i aquesta vocació marca un tret diferencial important.
  Quina és la principal funció del professional de la infermeria avui dia?
  La gent situa a les infermeres i infermers a l'hospital i al costat de la malaltia. Però ara intentem treballar en la salut, des dels estils de vida, en la prevenció. Hi ha hagut un canvi de paradigma molt important que ens situa en intentar eliminar els factors de risc. No pots eliminar una patologia genètica, per exemple, però si uns hàbits, unes addicions… És una situació paradoxal: tenim mig món mort de gana i després l'altre mig que pateix per la ingesta d'aliments mal gestionats. Moltes malalties van vinculades a allò que mengem o a la part més sedentària. Actualment, tenim un concepte de salut pervertit.
  Per exemple, arriba el diumenge i fem una marató. Però, com s'hi va? Sense entrenar-se, sense preparació… augmentant el factor de risc. I després de la cursa, me'n vaig a fer unes cerveses, perquè com ja ho he cremat…. És tot plegat una perversió: es fa esport, però sense tenir-ho clar del tot. I aquí nosaltres tenim un paper important, per a la prevenció. Hi ha doncs, un canvi de paradigma: treballem amb les malalties, però també en la formació per a la salut. A més, la malaltia no és sostenible per al sistema sanitari, per això és bàsic la prevenció.
  Segueix sent una carrera principalment de dones?
  Segueix havent-hi un 85% de dones, tot i que ha pujat una mica el nombre de nois en els últims anys. Això pot ser perquè la part de tenir cura d'algú ha estat tradicionalment de la dona, i l'home no s'hi sent socialment tan cridat. Això ho veiem també en altres carreres com Magisteri, però és molt diferent del que passa a altres països com França. En canvi, a altres carreres de Ciències de la Salut s'ha fet un gir cap a les dones, com ara a Medicina o Fisioteràpia.
  També hi ha qui opta per fer Infermeria perquè no pot entrar a Medicina, és així?
  Sí, és com la germana petita de la Medicina. Però cal dir que aquestes dues es diferencien principalment en el fet que posem la mirada sobre la persona de forma diferent. El metge té una mirada més analítica, mentre que nosaltres també ho fem, però alhora fem un acompanyament, hi ha un sentiment, una voluntat d'incidir en els hàbits de vida.
  I és possible després el pas cap a la Medicina?
  Alguns proven la Infermeria i s'hi queden perquè ja s'hi troben a gust. Altres sí que es passen, però val a dir que tampoc no és fàcil perquè ho fan a través de segones carreres i hi ha poques places per aquesta via.
  Quina situació laboral espera a aquests professionals?
  Si ara ajustéssim la ràtio d'infermeres e infermers a la d'Europa no hi haurà cap professional a l'atur, el problema és el sistema no els contracta.
  Segueix sent atractiva per a ells l'opció de marxar a treballar a l'estranger?
  Les infermeres d'aquí estan ben valorades i Anglaterra ha absorbit molts dels professionals que es formen aquí, principalment perquè el seu sistema sanitari és molt similar al nostre. Alemanya també, però allà les condicions per als nostres infermers no són tan bones. Quan un és jove, l'opció de marxar a l'estranger per aconseguir una experiència laboral és una bona idea perquè també poden aprendre anglès, que és molt necessari. De fet, la promoció que sortirà ara d'infermers haurà d'acreditar per primer cop el nivell B2 d'anglès.
  Quins canvis més notables ha experimentat la disciplina d'infermeria en els darrers anys?
  Destacaria principalment tres canvis: en primer lloc, un canvi de paradigma que es centra ara en la persona, quan abans ho feia en la malaltia. En segon lloc, un creixement de la professió en l'àmbit acadèmic, pel que fa a la recerca, de llocs directius… els professionals de la infermeria tenim els requisits suficients per ocupar totes aquestes feines. I, per últim, que cada vegada el professional de la infermeria surt més dels escenaris clàssics i està present en molts altres: al Parlament, fent programes de videojocs per als nens malalts… és a dir, té un ventall molt més ampli de possibilitats, tot i que socialment això encara no es veu.
  "Hi ha doncs, un canvi de paradigma: treballem amb les malalties però també en la formació per a la salut. A més, la malaltia no és sostenible per al sistema sanitari, per això és bàsic la prevenció"
  Com en la resta d'àmbits, la irrupció de la tecnologia ha modificat el dia a dia del professional de la infermeria?
  El desenvolupament tecnològic ha sigut molt important. Malalties que abans eren mortals, ara són cròniques, com ara molts càncers o la SIDA. La tecnologia ha permès desenvolupar nous fàrmacs, noves tecnologies diagnòstiques, amb la gran importància que té el diagnòstic precoç per a la prevenció.
  Quines perspectives de futur tenen els graduats en infermeria?
  Possibilitats de feina aquí n'hi ha moltes. Com deia abans, si milloréssim la ràtio, el sistema català podria donar feina a tots aquests professionals. Però amb l'aparició de tots aquests nous escenaris, la infermera o infermer pot inserir-se immediatament, creant empreses, per exemple, de temes tecnològics, creant aplicacions… La visió multidisciplinària és molt important, és un dels nostres trets distintius.
  Per últim, quin és el perfil de l'alumnat que estudia infermeria?
  És una persona que té interès per les ciències -tot i que no és imprescindible-, amb capacitat per comunicar-se amb els altres, amb empatia. El professional de la infermeria ha de poder oferir aquesta part més sensible, emocional, de compartir una vivència, i no només el dolor o la malaltia.