text: Cinema d'art i assaig | La web sense nom
  Publicat dins: Cinema - 09/03/2011
  Frankestein 3D
  "Els cines Alexis, Arcadia i Publi, entre d'altres, feien programes de mà d'un estil força particular i les pelis són èxits "d'art i assaig" del moment…ja siguin estrenes o reposicions de pelis prohibides fins aleshores com To be or not to be o la saga d'Ivan el Terrible (encara que ara facin riure aquestes prohibicions). També t'envio les ulleres 3D per veure Carne para Frankestein en 3D. Segurament la gent recordarà aquestes coses."
  Tots els programes són cortesia de Josep Bergadà
  Fragment de l'article "L'exhibició d'autor. Del Círculo A als Verdi
  "Al març de 1967, s'estrena al cine Publi de Barcelona 'Sueños', d'Ingmar Bergman, esdeveniment que es pot considerar l'origen dels cines d'art i assaig a Catalunya, aprofitant alguns forats de la Llei de cinema de l'època. Darrere l'operació s'amagava el Círculo A, una empresa fundada per Jaume Figueras, Antoni Kirchner i Pere Ignasi Fages, que pretenia donar a conèixer al públic un cert tipus de cinema d'autor exhibit en versió original subtitulada. Es tractava, doncs, d'un intent de caire alhora cinèfil i ideològic.
  Quan el 1972 abandona el Publi, el Círculo A ja havia estès els tentacles i programava en sales com l'Alexis (des del 1969), l'Aquitania (1969) i l'Arcadia (1971), una activitat que s'ampliaria durant els anys següents: a partir del 1972 amb l'Ars; del 1976, amb les dues sales de l'Arkadin; del 1977, amb el Maldà i el Capsa, i del 1980, amb els Casablanca"
  Anar a Gencat per llegir l'article complet L'exhibició d'autor. Del Círculo A als Verdi
  Los Clowns – Federico Fellini
  Monterey Pop, D.A. Pennebaker
  Ivan el terrible. S.M. Eisenstein
  Diario di una schizofrenica, Nelo Risi
  Antonio Das Mortes – Glauber Rocha
  The Connection, Shirley Clarke (document retrospectiu)
  Los caminos prohibidos de Katmandú & More
  alain tanner, art i assaig, clowns, d.a. pennebaker, diario di una schizofrenica, ernst lubitsch, federico fellini, ivan el terrible, la salamandre, monterey pop, nelo risi, repulsion, roman polanski, s.m. eisenstein, shirley clarke, the connection, to be or not to be
  9 de març 2011, 11:23 p. m.
  Els cines d'art i assaig van ser, certament, un dels emblemes de l'època: símbol d'avorriment i pedanteria per a molts, imprescindibles en canvi per a la progressia més cinèfila, s'hi veien des de reposicions de clàssics fins al cinema més avançat del moment. Una variant força divertida, que potser va començar una mica més tard, van ser els "cines de repertori", de programes dobles, que et podien passar dos Bergmans seguits però també feien combinacions com ara "Yellow submarine" i "Viaje alucinante" (submarins psicodèlics) o "Help!" i "Vuelan mis canciones" (el cine pop amb els Beatles i el més "camp" sobre Schubert), per citar-ne dos que recordo. Eren el Céntrico, el Spring i algun altre que he oblidat. És inevitable preguntar-se per què van acabar plegant tots i per què avui és gairebé impossible veure a les pantalles amb un mínim de normalitat el bon cinema que s'està fent arreu del món.
  13 de març 2011, 03:46 p. m.
  Les sales d'art i assaig eran esencials. Pero no oblidem la Filmoteca del carrer Mercaders. Per alli es varen colar sota el nas dels censors franquistes pelis molt trencadores, com "Pink Flamingos" (1972) http://www.youtube.com/watch?v=-RKgmEw6xZE&feature=related
  Recordo molt be la sala plena del "underground" made in BCN aquell dia. I tantes altres pelis! Una programacio molt bona (dels clasics de tots colors a experiments filmics d'arreu del mon). No se qui programaba la Filmo aquells temps, desde aci: MOLTES GRACIES!
  13 de març 2011, 10:53 p. m.
  D'acord amb l'elogi de la Filmoteca. I corregeixo lleument el final del meu comentari anterior: avui és del tot impossible veure el bon cinema que es fa, no ja arreu del món (que deu ser demanar molt) sinó fins i tot als països en teoria més propers, aquest amb què compartim euro, crisi i retallades. Als anys setanta, fins i tot amb la censura i els retards que ocasionava en moltes estrenes, no era tan difícil.
  14 de març 2011, 01:51 a. m.
  Si, Josep Maria, en el 2011 es mes dificil de distribuir en sales el cinema independent, produit fora de l'industria, que en els 1970s… tot esta en l'Internet, pero no es lo mateix… M'enadono que a sobra he escrit "Pink Flamingos", quand volia dir (l'encara mes trencadora) "Pink Narcissus" (1971) http://www.youtube.com/watch?v=LdiV52ByFTI Quina ma tant fina tenien els programadors de la Filmo per colocar Pink Narcissus (http://en.wikipedia.org/wiki/Pink_Narcissus) sota el nas de la censura socio-cultural franquista… si jugaven el treball (i segurament mes)!
  17 de març 2011, 01:54 a. m.
  Jordi T., podríes dir l´any en que es va passar "Pink Narcissus" o
  "Pink Flamingos" (jo pefereixo al Waters) a la filmo de carrer Mercaders?
  18 de març 2011, 04:03 a. m.
  recordo el pase a la filmo de "Pink Narcissus", una cua enorme al carrer Mercaders, tots mirant-nos els uns als altres, la veu habia pasat rapida per tot Barcelona, no ens ho creiem, la censura deixaria que es projectes la peli, no arrivaria una ordre a ultima hora…crec que un sol pase, a les 4 de la tarda, cap a l'estiu, segurament l'any… 1974. Aquest article de El Pais parla de 1978, es una altra historia, ja despres de Franco, i a Madrid: http://www.elpais.com/articulo/cultura/Cine/pink/Filmoteca/Nacional/elpepicul/19780602elpepicul_6/Tes?print=1
  19 de març 2011, 02:57 a. m.
  he escrit 1974… pero segurament estic equivocat, estic quasi segur que va ser avants de la mort d'en Franco (nov 75) i de l'inici de la meva participacio amb Cuc Sonat (finals primavera 76)…. potser va ser en el 75 o primavera 76…
  6 d'abril 2011, 03:25 p. m.
  http://www.picap.com/ct/noticia:Cos/totesnoticies/_/747
  14 d'abril 2011, 10:52 a. m.
  Centrant-se més, en el cinema produït aquí, del 1970 "Liberxina 90", dirigida per Carles Duran i guió d'en Joaquim Jordà i el mateix director. Es pot descarregar per internet.
  Sinopsi: Romy coneix a un grup d'activistes revolucionaris que volen canviar el mon i son posseïdors d'una substancia, la "Liberxina", amb la qual volen aconseguir que les masses puguin pensar per elles mateixes i no siguin manipulades per els falsos governants.