text: Guillem Frontera | 03 març 2010
  Àngel Colom s'ha compromès a tornar els 75.000 euros que va rebre de Fèlix Millet per eixugar deutes en tancar les portes del PI (Partit per la Independència, amb el qual ell i Pilar Rahola pretengueren segrestar el futur d'Esquerra Republicana). El conglomerat del Palau de la Música de Catalunya i l'Orfeó Català li va passar aquesta quantitat, i ara, mesos després de l'escàndol, Àngel Colom, per voluntat pròpia o a instàncies de qui pot fer-ho, anuncia que restituirà una quantitat tan irregularment percebuda. Enmig de tot, és una nota positiva, ja que tota la resta és un embull escabrós, que toca de ple un conjunt de símbols sagrats per a Catalunya. Ara, aquí no hi ha manera de passar un dia sense que algú et parli de la corrupció. La informació sobre aquests afers ha saturat el teixit social i pesa com una llosa en el futur del nostre petit país insular.
  La corrupció, ara ho sabem, esdevé contaminació moral, que, segons el grau en què es presenti en l'ambient, pot causar danys irreparables en la salut social del país. Hi ha una sensació d'ofec, d'asfíxia, que s'afegeix a la desesperança causada per la crisi econòmica i la manca de perspectives a un termini raonable -sovint oblidam que la gent tenim despeses mensuals fixes, que hem de menjar cada dia, i que, davant aquest requeriments, cadascú, i no els governs, decideix quin és el termini raonable per a les seves urgències.
  La necessitat d'alliberar-se del llast del pessimisme, tant pel que fa a la qüestió social com a l'escenari polític, no ha estimulat suficientment les neurones de la classe dirigent per a confeccionar un decàleg d'autoajuda -més, no ens atreviríem a esperar-ho. Inevitablement, els distints aspectes d'una realitat aclaparadora es mesclen i se sumen, cosa que dificulta l'elaboració de missatges eficients. A més, la receptivitat a aquests missatges està sota mínims, de manera que, tot plegat, no estam gaire bé, o, apurant l'ànsia de precisió, estam fatal. I, tanmateix, en aquest smog polític a què sotmetem diàriament el nostre humor i el nostre organisme, sorgeix un supòsit que servidor endevín, ara mateix, com a l'únic panorama en el qual respondríem a la incitació sursum corda.
  Res no podria tenir efectes benèfics tan reparadors com substituir les imatges de persones entrant i sortint de jutjats, comissaries o presons, per les imatges d'aquestes mateixes persones tornant als eraris públics els doblers o els béns i possessions obtinguts de manera non sancta. Perquè, al final, el ressentiment social davant aquesta comèdia negra cristal·litza en l'anhel de recuperar allò que se'ns ha robat, fer-ne un munt i establir-ne democràticament un noble destí. La gent voldria poder seguir l'itinerari d'aquests doblers, des del moment en què es desviaren fins al resultat final de la seva nova dedicació. No és fàcil, però els temps tampoc no ho són, i és menester tractar amb dignitat les persones a les quals algunes males pràctiques han colpejat en la seva fe i en la seva innocència. La visualització del botí recuperat és el mínim que ens mereixem. Si no, haurem assistit a un vodevil miserable que ens deixarà la sensació d'anar bruts pel fet de pertànyer a una comunitat que permet tanta brutícia.
  Si es assassins feixistes del '36 ja no han pagat pes seus crims i es seus hereus fan tot el possible perquè no es sàpiga sa veritat, com ara on són ses foses comunes, com podem anar a exigir que es lladres des règim postfranquista, precisament hereus des franquisme bona part d'ells, tornin es sous robats
  Tanmateix, des que el senyor Àngel Colom pujà a un helicòpter en pla americà per fer campanya electoral, la que pagà Millet, està condemnat a la foguera i enfonsat in eternum. Com que és un vampir, viu ara dels doblers funcionarials que aporta CIU.
  Aquí, aquí grata-hi: la restitució, el recuperar els diners que ens han robat. Però sembla que això no ho contemplen les lleis, o no hi ha mecanismes legals per obligar a restituir. Hem vist com alguns que havien robat milions i milions i que foren descoberts, jutjats, sentenciats i ficats dins la presó, al cap de molts pocs anys surten i aleshores, a gaudir amb tota tranquil·litat del seu botí, com faran la majoria dels ara imputats, que deuen tenir doblers amagats a molt diverses parts del món, ves a saber per on! Com es pot refer el país amb aqueixes lleis que tenim? Si tots els doblers robats a les arques públiques hi tornassin, no seria necessari posar l'altíssim impost de dos anys de pensió als pobres treballadors que de tot això no en tenen cap culpa. Jo ja estic jubilat des de fa anys, però em pos al lloc dels qui encara fan feina i no puc donar-hi passada!