text: Paisatge II | Muntanya.net
  ← Desgràcia a La Molina. El Petit Canadà abatut.
  Paisatge III →
  Publicat el 20 Gener 2006 per muntanya
  Continuant amb el comentari de les ponències dels Seminaris sobre Paisatge que vaig encetar, una de les comunicacions més curioses és la de Perejaume. Aquest pintor, poeta, paisatgista, artista inclassificable, comença amb una frase de quatre paraules contundent: el paisatge és pell.
  Que vol dir? Ho entén com la percepció de la natura sentida com a pell, és a dir que el paisatge és l'ésser humà dels elements.
  Esmenta un curiós cas de topofilia (és a dir, seducció de la muntanya) citat per Martí Boada, segons el qual, en un manuscrit del segle XVII Miquel Pallarès i Sala, pagès de Viladrau, explica la desesperació del seu cosí Joan Serrallonga (el bandoler) perquè la seva companya estava encaterinada pel Montseny, i ell se sentia gelós!
  Puntualitza que en el mateix paisatge hi ha implícita la idea de despreniment, la idea de distància respecte al medi natural. També la creença de la postmodernitat que la natura no és eterna, a diferència dels romàntics. Vivim més anys que el paisatge concret que ens envolta i mantenim amb el territori una relació tràgica. S'esplaia extensament amb el concepte del paisatge com a veu de la natura.
  És una ponència metodològicament confosa i que segurament molts científics rpodrien qüestionar, però em sembla que conté algunes idees interessants i conceptualment potents, animada per un sentiment sincer envers el paisatge.
  Una comentari en l'entrada: Paisatge II
  23 Gener 2006 a les 15:23
  Amb Perejaume s'aprèn a mirar el paisatge amb dosis infinitesimals de pell, m'emociona molt que n'hagis parlat d'ell.