text: MUNDO THORPE 4.0: d'octubre 2009
  DEXTER 4.03 | Blinded by the light
  Després de dos episodis de presentació on l'acció semblava arrencar amb no massa contundència, és al tercer capítol emès el passat diumenge, on Dexter arriba a l'excel·lent nivell de les dues primeres temporades, gràcies a una trama que s'aparta de les habituals peripècies del protagonista per donar caça i desfer-se del cadàver de l'assassí de torn, i se centra en com Dexter afronta l'aventura quotidiana al seu nou veïnat. Cosa que proporciona aire fresc a una sèrie que demanava a crits una renovació en el seu plantejament més bàsic, i que s'enriqueix al mateix temps gràcies a les trames secundàries i a la veritable entrada en acció del que serà la nèmesi del protagonista aquesta temporada: Trinity, interpretat pel gran John Lithgow, en una escena que posa els pèls de punta. Després d'una tercera temporada insípida, per fi un episodi magistral amb un final contundent.
  By Fred McMurray a 20:42 Cap comentari:
  Potser és una mica aviat per fer un anàlisi de Flashforward, tenint en compte que fins ara només s'ha emès el tercer capítol (als Estats Units), però tinc la impressió que aquesta sèrie està més a prop de ser un gran bluf que no pas de convertir-se en la successora de Lost. I és que des del primer episodi (que comença exactament com la sèrie de J.J. Abrams) em ronda la sensació que s'ha volgut crear un producte similar per atraure al mateix tipus de públic que està esperant el retorn d'aquella, i que haurà de suplir d'alguna manera la carència de Lost quan la pròxima temporada arribi al seu final. El pressupost de Flashforward és generós, la factura tècnica impecable (David S. Goyer darrera les càmeres), però ni els personatges ni els actors són de lluny tan interessants com a l'esmentada sèrie. La trama parteix d'una bona idea, però de moment aquí es queda, donant massa tombs a situacions que no plantegen el suficient interès (sobretot per culpa dels personatges) i restant intriga a la investigació policial, a més de recórrer massa reïteradament als flashos explicatius que no fan res més que remarcar l'evidència. Afegint més suc al caldo, l'episodi 3 és directament un gran no res, una presa de pèl i de temps a l'espectador, per finalment arribar a un desenllaç ganxo que, curiosament, ni enganxa ni genera cap mena d'espectativa per veure el pròxim. De moment seguirà present a Mundothorpe, mereix una oportunitat. Però no n'hi ha prou en creure que estàs fent una bona sèrie per fer una bona sèrie.
  By Fred McMurray a 19:38 1 comentari:
  LAND OF THE LOST | Brad Silberling
  A Mundothorpe Will Ferrell està considerat el rei indiscutible de la comèdia nordamericana i, per extensió, de la comèdia mundial. Un actor capaç de convertir en còmic el més insípid dels diàlegs i d'elevar a genialitat qualsevol intervenció. És per això que la qualificació d'una pel·lícula com Land of the Lost mai serà objectiva aquí. Un cop feta l'aclaració dir que, efectivament, el film de Brad Silberling és una bajanada monumental, un film irregular que no sap a quin gènere pertany. Però com he dit, cada aparció de Ferrell en pantalla supleix momentàniment qualsevol carència que pugui tenir la pel·lícula, més encara si es té en compte que l'acompanya al repartiment Danny McBride, un altre geni de la comèdia, amiguet de Ferrell i protagonista de la gran sèrie de la HBO, Eastbound & Down (de la que espero impacient la segona temporada).
  Dic que Land of the Lost no pertany a cap gènere en concret perquè bàsicament es tracta d'una història ridícula, destinada en principi a nens molt petits, però que, soprenentment conté una gran quantitat de gags relacionats amb polles, sexe anal entre dos homes rèptils, drogues, etc. Cosa que no em sembla gens malament i és habitual en una pel·lícula de Will Ferrell. Però no en una per nens. Si la intenció era fer una comèdia d'aventures destinada al públic habitual del còmic nordamericà, era indispensable comptar amb un guió que no fos d'encefal·lograma pla ni tan rematadament simple. Per això Land of the Lost no és adient ni per la mainada ni per a qualsevol altre públic que no sigui fans de Will Ferrell, i tot i així està a anys llum de les seves altres comèdies.
  És una llàstima que Brad Silberling s'hagi ofert a dirigir aquesta pel·lícula que cau en terra de ningú per la seva inconcreció. Silberling és el responsable de Casper (una pel·lícula no tan mediocre com pot semblar), Moonlight Mile (molt més que correcte drama amb Dustin Hoffman i Susan Sarandon) i, sobretot, de Lemony Snicket's a series of unfortunate events (un pel·lícula de fantasia i aventures molt superior a la nefasta saga de Harry Potter, però que no va gaudir del mateix èxit, demostrant un cop més que el públic en general, la massa, és estúpid); per tant no és estrany que Land of the Lost compti amb un disseny de producció infinitament més atractiu que qualsevol de les comedietes habituals i que esdevingui un film mínimament disfrutable visualment, fet que incrementa encara més la sensació d'haver pogut fer quelcom més del que el film ofereix. Però en fi, Hollywood és Hollywood i això mai canviarà. Will Ferrell tampoc, afortunadament.
  El millor: Will Ferrell i el disseny de producció.
  El pitjor: La caracterització dels personatges no humans.
  By Fred McMurray a 19:25 Cap comentari:
  GI JOE | Stephen Sommers
  Directament, l'únic aspecte destacable d'aquesta pel·lícula són els pits de la protagonista, Rachel Nichols. Tota la resta és una puta merda sense el més mínim rastre de talent. Era previsible que el culpable d'aquella muntanya de femta anomenda Van Helsing no seria capaç de construir una gran pel·lícula, però esperava que, almenys, rememorant els temps de The Mummy i The Mummy returns, tindria la dignitat d'oferir un producte mínimament entretingut. No és el cas. GI Joe no tan sols no arriba ni a pel·lícula amb guió buit però divertida (aquí directament no hi ha cap de les dues coses), sinó que tampoc utilitza correctament l'únic recurs on es podria recolzar: els efectes especials, que aquí són tan ridículs que fan pena. Així doncs, GI Joe no aporta res més que una escena patètica seguida d'una altra escena encara més patètica, un disseny de producció hi-tech cutre i diàlegs amb el nivell literari d'una redacció d'EGB. Dues escenes em van cridar l'atenció, no precisament per la seva gran qualitat artística: els dolents entren (fàcilment) a la base dels GI Joe per sota terra perquè no poden accedir per la comporta superior i, quan s'escapen, la cúpula s'està tancant. Qui l'ha obert? Perquè? Perquè no entraven per la porta? Tan se val, GI Joe no és un film que s'aturi en els "petits detalls". La segona és quan The Baroness traeix per sorpresa el seu marit entrant per la força al seu laboratori i la primera frase del tipus és: Qué hacéis? Esto es un laboratorio civil! Per acte seguit no fer absolutament cap tipus de comentari sobre el perquè de la traició; més increïble encara tenint en compte que The Baroness té l'aspecte de Sienna Miller, una dona amb qui, en principi, em fotria deixar de follar. Però tan se val, GI Joe no és un film que s'aturi en els "petits detalls". No, GI Joe és una puta merda, una nova demostració que Stephen Sommers i Dino de Laurentiis han d'abandonar el negoci cinematogràfic urgentment. Per favor.
  El millor: Els pits de Rachel Nichols.
  El pitjor: La interminable llista de despropòsits.
  By Fred McMurray a 21:41 Cap comentari:
  DRAG ME TO HELL | Sam Raimi
  Després de dur a terme la trilogia de Spider-Man amb èxit (almenys econòmic, perquè la tercera és nefasta), Sam Raimi gaudeix d'absoluta llibertat a Hollywood per fer la pel·lícula que li vingui en gana. La qüestió és que Raimi es compòn de dos Sam Raimi: el primer és el que va demostrar ja fa més de 20 anys que podia barrejar humor i terror amb la saga Evil Dead i també que, amb talent, es podia parir una bona pel·lícula amb quatre duros. La seva carrera va derivar fins a un cinema més seriós, més madur, fins arribar a la molt correcta i gairebé desconeguda A simple plan, sense oblidar Spider-Man 2, una de les millors pel·lícules de superherois. El segon Sam Raimi és el culpable d'aquest humor absurd que va fer un no gens sutil, però més contingut acte de presència a Army of darkness (tercera part i la més divertida d'Evil Dead), i que va derivar en un recurs sense ni mica de gràcia en sub-productes infumables com Hercules o Xena, per arribar a culminar a Spider-Man 3 amb la famosa escena de la transformació de Peter Parker, un dels pitjors i més ridículs moments de la cinematografia en general. Qui hagi vist la pel·lícula, sabrà a què em refereixo.
  Doncs bé, recordeu el to de vergonya aliena d'aquella nefasta escena, transformeu-la en tot un llargmetratge amb temàtica de terror (si es pot dir així) i tindreu Drag me to hell, que és, des de la seva concepció, la pitjor pel·lícula de Raimi de llarg. Ni homentage a la sèrie B, ni retorn a les arrels de la saga Evil Dead, ni res de res. Drag me to hell és una pel·lícula tan dolenta, inverossímil i mal feta, que provoca una contínua sensació d'incredulitat davant del què Raimi, també co-guionista, ofereix a l'espectador. Els pretesos moments de terror directament fan riure, per ridículs. La idea de tensió del director consisteix en alternar un moment de pausa i un moment d'ensurt, aquest últim basat en elevar de sobte el volum de la música fins a cotes exagerades, que es converteix ràpidament en rutinari i previsible. L'escena de la possessió de la cabra és de jusgat de guàrdia i no val la pena que escrigui res sobre ella, s'ha de veure per creure. El moment de la baralla amb la vella, que sembla que tingui super poders, és encara pitjor. I tot això, barrejat amb una trama estúpida i unes incongruències de guió de les que fan història, culminant amb un final infame digne del moment més infame de l'episodi més infame de Xena, que ja és dir. Sisplau, a la imminent Spider-Man 4, que torni el Sam Raimi d'abans.