text: Vent d Cabylia: de maig 2008
  Fa un temps vaig sentir al blog de Somiatrufes això, una mescla d'A day in the life dels Beatles amb Karma police de Radiohead:
  I no fa tant, a La Caseta Virtual vaig vore açò amb l'entradeta de: El pavo que ha fet aço... es el fuckin' amo.
  Pau Sif, un valencià a Croàcia, va parlar fa un parell de setmanes sobre la mort i per a l'ocasió va copiar uns versos d'Estellés. No els havia llegit ni sentit mai i m'han aborronat:
  toquen a morts. M'agradaria, encara,
  Dissabte, de Barcelona a El Bruc i d'El Bruc a Barcelona, en les escasses dues hores en què l'autocar de la Hispano Igualadina cobreix el trajecte i al so del mp3 nou de trinca que m'havien deixat temporalment, vaig llegir "La catosfera literària 08". És molt àgil, es llig molt ràpid, i si bé hi ha alguns textos fluixos per a ser antologats i d'altres que sobren (el meu mateix no sé què hi pinta, no pensava que el to general era tan narratiu i poètic), la veritat és que m'ha sorprés l'atractiu literari de molts d'ells. Fa goig, a més, veure gent de tot el domini lingüístic aplegada i, sobretot, tant d'"aficionat" a les lletres, d'advocats, professors, informàtics, rendistes o funcionaris, que han trobat en la catosfera una manera d'obrir-se a una comunitat que parla la mateixa llengua. En destacaré en darrer terme tres dels autors que m'han agradat més: Damià Felip, de Vilafestuc, Aristòcrata i obrer, que m'ha descobert Daniïl Kharms, i David Figueres, que ja em va cridar l'atenció amb la seua crònica del concert d'Antònia Font del Liceu.
  Postejat per Vent d Cabylia a les 07:45 3 comentaris:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 08:00 18 comentaris:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 22:10 Cap comentari:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 22:01 30 comentaris:
  Molt friqui...:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 19:05 3 comentaris:
  Li ampre la foto a Un que passava, que també l'ha rebut
  Rep molts llibres a casa al llarg de l'any (amb les consegüents visites a Correus que això em comporta), però pocs m'han fet tanta il·lusió com el que he rebut hui. I no, no és La catosfera literària, tan citada darrerament, sinó Els estius de Josep Porcar. Dedicats, i amb dedicatòria de veritat, i tot.
  Encara no he començat la relectura (l'havia llegit pràcticament tot en la seua edició digital, i fins i tot n'havia rellegit alguns poemes que m'agraden especialment), però la primera sensació ha estat molt estranya. "L'imaginava més gran" és el primer que he pensat: encara "he d'imaginar" els llibres digitals en format de paper; i em sembla que encara preferisc el darrer de totes totes. Ara bé, sense l'atractiu de Salms, el blog de Josep Porcar, segurament mai hauria arribat a la seua obra. I sense l'edició digital d'Els estius ara no tindria el llibre a les mans.
  No sé si encara arribeu a poder demanar-lo (en prometia 100 i jo tinc el número 75), però vos el recomane vivament. És un llibre màgic; si no ho creieu, mireu el que diu la seua darrera pàgina: "fou imprès a l'obrador d'impremta Logui, de Castelló de la Plana, i entregat a l'autor el 25 de maig de 2008".
  Postejat per Vent d Cabylia a les 08:30 9 comentaris:
  Els grup Moriarty, que he descobert de França estant. Això diuen al seu myspace: It all happened on a friday. It was a clear crystal day, may day, fire day. We were there and then she came just like a serendipity. She was a Parisian Diva and we were her three agitated dreamers. At four o' clock in the morning we all laid on our backs on our bed and we started singing a song for YOU to sing when we're gone.
  I així toquen, actuen i sonen:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 18:44 2 comentaris:
  Postejat per Vent d Cabylia a les 00:12 3 comentaris:
  Pintura X-1707 (Miquel Mollà)
  Fa poc va arribar algú a Vent d Cabylia cercant a Google: per qué els que viuen a xativa se'ls anomena "socarrats". No crec que trobara ací la resposta a la seua qüestió (més bé va arribar per la conjunció d'enllaços de "Socarrats però no vençuts" i "La veu de Xàtiva"). En tot cas, ja li ho explique.
  Com la majoria de vosaltres sabreu el malnom prové de l'incendi de la vila dut a terme per les tropes borbòniques en 1707 en el context de la guerra de Successió. En els mesos anteriors ja havien incendiat Quart de Poblet, Vila-real i Ares del Maestrat, però la crema i saqueig de Xàtiva fou la més sagnant i "exemplificadora" amb diferència. La vila fou arrasada fins i tot jurídicament, ja que deixà d'existir per passar a ser la "Nueva Colonia de San Felipe", un estatus de població nova que mantingué fins a 1811, quan les Corts de Cadis restituïren l'antic municipi.
  I cal no confondre els socarrats de Xàtiva amb els socarrats de Cocentaina, que reben dit nom per una crema molt anterior, duta a terme per un grup de genets marínides (de la zona actualment marroquí) en setembre de 1304. Llogats pel mateix Jaume II l'any anterior any per a combatre Castella en la frontera amb Múrcia, quan deixaren de servir el rei aragonès passaren a fer-ho al soldà de Granada, tot aprofitant per atacar la zona valenciana on havien estat hostatjats i comptaven amb nombrosos contactes. De fet, aprofitaren per fer passar famílies senceres de musulmans cap al regne granadí.
  A tall d'açò aprofite per copiar un fragment inèdit trobat al fons Sástago de l'Arxiu de la Corona d'Aragó (Diversos, Sástago, Volums, 658, f. 2r) en què, en 1776, es recorda "l'extermini" de Xàtiva dut a terme unes quantes generacions abans:
  En 6 de febrero de 1776 ante Francisco Carrizo, escribano de Xática, dio el cabildo eclesiástico de su catedral sumaria de testigos en crédito de que por las tribulaciones y general desolación de dicha ciudad de Xátiva por el mes de junio de 1707 después de la batalla de Almansa y por las guerras del principio de siglo 1700 se extraviaron y perdieron varios efectos, alajas y muebles de sus moradores, ya porque mudaron de domicilio, ya porque habiéndose ausentado, al regreso las hallaron robadas y quemadas e igualmente sus papeles y libros y los archivos particulares y generales y otras memorias antiguas, siendo de la mayor nota e interés los protocolos de varios escribanos que buscados por los interesados no se han podido encontrar, de que se han producido muchas justificaciones en este juzgado y siendo otros de ellos varios escribanos de Xátiva que recivieron muchas escrituras perteneciente (sic) a este cabildo eclesiástico y aunque se han buscado con la mayor diligencia no se han hallado, teniendo por cierto que perecieron en aquel general exterminio y guerra.
  Suplica se le reciva sumaria información e testigos etcª
  Ita est Carrizo escribano
  Se dio siendo alcalde mayor y teniente e corregidor Don Joaquín Osse
  Al fin de la sumaria que tiene el cabildo de Xátiva en los terminos ya referidos.
  Firma Francisco Carrizo y dice Ita est.
  Postejat per Vent d Cabylia a les 00:59 Cap comentari:
  Categories: Guerra de Successió, La Costera
  Antiga Casa de la Ciutat de València (s. XIX)
  Pàgina26 insisteix a dir-li "Ca la Vila" a l'Ajuntament de València. Bonica alternativa valenciana, usual a Llíria i algunes poblacions del nord del país, però que només pot ser vàlida a les antigues viles del regne. València era la única ciutat que tingué rang de ciutat des del començament, ja al segle XIII. Per tant, la representació corporativa del municipi valencià es reunia a la "Casa de la Ciutat", mai de la vida a la "Casa de la Vila". Quan tinga temps explicaré el seu trist final, demolida i oblidada com tantes altres coses a la capital valenciana.
  Postejat per Vent d Cabylia a les 08:18 2 comentaris:
  Categories: Pàgina26, Queixes, València-Ciutat
  Estimulació de la societat a través de la renovació cortesana
  "La intención del joven rey Juan I una vez llega al trono era la de estimular la sociedad barcelonesa mediante una renovación a fondo del espíritu cortesano. Una actitud que no era nueva (pues algo parecido habían hecho Alfonso el Casto o Jaime II)". Les paraules d'este home sempre m'emocionen (Emoció: Estat d'agitació de l'ànim produït per impressions, idees o sentiments intensos).
  Postejat per Vent d Cabylia a les 17:29 3 comentaris:
  Els tresors d'un cap de setmana llarg a les butxaques de la jaqueta verda, la que tant ens agrada: una xarxeta de plàstic blanc que cobria una pilota de color fúcsia, d'eixes de jugar a la platja o tal vegada a la muntanya amb els amics, que ara et pots posar al damunt per a fer-te el graciós com si fores una senyora major amb la seua ret al cap; un torcaboques de paper que per la seua olor intensa a oli refregit de bomba barcelonina diries que correspon a aquell bar on vau acabar la nit prenent-li el pèl a un cambrer dit el Guaje que no estava per aguantar favades; un altre torcaboques però amb un dibuix ben clar i una inscripció que el fa provenir del Bar Restaurant Cap de Creus, on vau dinar cara a l'aire i vau confraternitzar amb un altre cambrer, aquest ben simpàtic i una mica begut, que vos va acabar convidant a un patxaran abans que baixàreu a fer una becadeta als bells i tranquil·litzants esculls empordanesos; un tercer torcaboques, aquest d'El Paraíso, aquell bar de ionquis recuperats de la platja de Blanes on vau prendre tretze sardines i dos entrepans de calamars a parts iguals entre els quatre; el tiquet de la Pizzeria L'Olla, de L'Escala, 54,84 euros, on vau sopar dijous abans de recollir-vos a dormir en la Pensió Mediterrà, un lloc ben barat i on no et demanen mai la documentació, una dada a tindre en compte; l'entrada al Marimurtra, el jardí botànic de Blanes creat per l'alemany Carl Faust on N. va gaudir com un xiquet fent fotos als hibiscos, els magnoliers, les hedres i tota mena de plantes desconegudes per a la resta; una nota escrita per l'altre cambrer del Cap de Creus on ens indicava quina era la nostra taula, la 108, perquè anàrem a pagar a la barra, on ens van convidar a les copetes de patxaran; un dibuix d'una estadounidenca que coneguérem al Manchester, T. L., fet per a indicar-nos on és Long Island respecte a Nova York; i una petita pedra de pissarra del penya-segat del far del Cap de Creus, lloc finisterrià on J. prengué un beefsteak fin del mundo i A. es banyà els peus mentre N. dormia com un soc i jo llegia els paradisos infantils d'en Manzano. Tenim fotos, encara ens dura el bronzejat.
  Postejat per Vent d Cabylia a les 06:53 Cap comentari:
  Diumenge passat, amb el 6 a 0 del Camp Nou, vaig rebre un parell de missatges,"ie, tio, el teu almussafes no ha funcionat". Vaig contestar tots dos dient el mateix: havíem pegat la fartâ per a dinar -arròs amb calamarsons, crec recordar- i no estava la cosa com per a fotre's un entrepà a les set de la vesprada. Hui, però, no falla. En tornar cap a casa em compraré una baguet de cereals al forn de pa Baluard (fan un pa increïble) i procediré al meu ritual gastronomico- futbolístic: tallar la ceba, fregir-la a foc lent amb una miqueta de pebre roig de la Vera extremenya, obrir el pa mentrestant, posar-li la sobrassada i el formatge, torrar-lo lleument per tal que la mescla agafe l'escalforeta i repartir finalment la ceba dins de l'entrepà. Una cerveseta i uns cacaus serviran per arrodonir l'encanteri. I si no funciona, almenys que no guanye el Recre el seu partit!
  Actualització: oe oe!
  Postejat per Vent d Cabylia a les 21:55 2 comentaris:
  Categories: Futbol, Gastronomia
  Noticia del dia: "Les universitats valencianes, a punt de fer fallida". I no va en broma. La setmana passada em contaven que un investigador d'un laboratori de la Universitat de València no havia pogut enviar un paquet perquè l'empresa de missatgeria havia tallat el compte universitari. Fa temps que no paguen i les empreses es cansen dels morosos. El problema ve quan la morosa és la Generalitat Valenciana. Ara bé, per al circuit de Fórmula 1, "lo que faça falta!: 71,57 + 2,75 + 17,3 milions d'euros + el que no sabem ni sabrem...
  Postejat per Vent d Cabylia a les 07:42 4 comentaris:
  Categories: Política valenciana, Universitats
  Postejat per Vent d Cabylia a les 07:51 1 comentari:
  En parlar "Entorn de la bandera del País Valencià" vaig fer un esment especial a Tagarinet: Davant l'errada conceptual que significava considerar la senyera privativa de la ciutat de València com a emblema col·lectiu de tot el regne durant l'època foral, Andarella, amb coratge d'ètica historiogràfica, va preparar immediatament una resposta; corregida i esmenada amb propostes meues va ser finalment publicada una setmana després, tot donant peu a un interessant debat amb Tagarinet sobre la veritable existència dels estats i les nacions precapitalistes. Amb tot, ens vam adonar que realment, tot i que teníem els conceptes més o menys clars, ens mancava per complet la base documental, no coneixíem els estudis realitzats sobre la qüestió de la senyera.
  Ara Tagarinet, Vicent Gisbert, l'home que amb els seus esmolats arguments ens feia pensar als que passàvem per valencianisme.com, ha faltat. Descanse en pau. Ni el món de la pilota valenciana serà el mateix a internet sense ell, ni les trobades del fòrum sense el seu saber fer. No sabem què dir en estos moments. Simplement, des d'ací, des del xicotet món de la xarxa valencianista que ens va donar a conéixer (val.com, annanotícies, racocatalà, Veges tu!), li oferim el nostre homenatge i li donem el nostre profund agraïment per haver estat com ha estat. Fins sempre Tagarinet!