text: jcmllonja | 21 Octubre, 2011 11:21
  De l'11-S ençà, de la geopolítica a la geoeconomia
  El mes passat s'acompliren deu anys de l'11-S, motiu pel qual es reflexionà a tots nivells sobre el canvi i la deriva del món i de la bolla. Excusin les obvietats. D'entrada: hom està d'acord en què la caiguda del mur de Berlin (1989), l'atac a les torres Bessones de Nova York (2001) i el començament de la crisi econòmico-social (2008) són les fites recents i essencials que han canviat el món i la manera que teníem de pensar-lo.
  Per una part, l'esbaldregament del mur de Berlin escenifica el tancament d'una concepció de la humanitat, la fi de la història ho varen voler batejar, el predomini del capitalisme quan els actors comunistes de la guerra freda cauen com fitxes d'un dominó, just a l'inrevés del que suposava H. Kissinger que passaria si Vietnam (una altra guerra dels USA) queia en poder dels rojos.
  D'una altra, l'atac de l'onze de setembre de 2001 canvià la psicologia mundial. El factor religiós-terrorista agafava un protagonisme impensable, amb atemptats a tot el món, desencadenant les guerres d'Iraq i Afganistan. No sembla que la mort del cap d'Al-Qaida, Bin Laden (2011), hi hagi de posar fi definitiu; per afegitó les "primaveres" d'alguns països àrabs demanant democràcia (amb un protagonisme imprevist de les xarxes socials d'Internet) seran més llargues i incertes del que s'esperava.
  I la crisi. La crisi en la qual ara ens trobam i que, començant als bancs dels Estats Units (recordin les hipoteques-fems) sacseja el món occidental i trastoca el comportament de les finances mundials, reordenant l'economia mundial, presentant potències emergents, mentre la "potència" per antonomàsia, els USA, acumula deute econòmic de forma ingent. Algú ha anomenat a aquests processos anteriors, encadenats, com la transició de la geopolítica a la geoeconomia, ja que les relacions econòmiques imposen la seva supremacia en l'ordenament del món.
  Naturalment aquets processos no es fan sobre el no res, sinó que s'edifiquen sobre els romanents de la història recent, però els canvis són acceleradíssims. A nivell geopolític es veu clar que des de la caiguda del mur de Berlin el duopoli URSS-USA va ser reemplaçat, en els anys 90, per un nou duopoli Xina-USA. Escainen les antigues potències integrades a l'Unió Europea, però Brasil, la Rússia capitalista, Índia i Xina és perfilen no ja com a potències emergents, sinó com a realitats d'un pes bàsic. De 2001 a 2011 Rússia i Xina han quadruplicat el seu PIB, Brasil i Índia l'han triplicat. Xina, India i Brasil ja representen el 70% del PIB d'USA. La reserva de divises de Xina és actualment l'espatarrant xifra de tres bilions de dòlars (la dels USA és només de cent-quaranta mil milions). El deute dels USA avui és comparable al de Grècia, el 150% del seu PIB.
  A nivell econòmico-social la crisi financera, de rebot, ha posat en entredit el denominat Estat del Benestar, amb l'aparició de retallades severes en els comptes públics i l'augment de l'atur, la pobresa i l'exclusió social malgrat l'enorme despesa en polítiques socials. Basta recordar que els sindicats durant els anys 90 derrotaren els estats que pretenien retallar les pensions, observin vint anys després el que està passant. Com es farà la reforma de l'estat del Benestar i damunt quines esquenes recaurà? Els moviments dels Indignats assenyalen i exigeixen responsabilitats als culpables: el sistema financer internacional –els mercats- i els polítics mals gestors.
  L'atac de l'11-S –molt menys devastador que els bombardejos de la segona Guerra Mundial o les bombes atòmiques al Japó- ha transformat, però, de forma brutal la manera de veure el món modern i ha causat dues noves guerres, amb implicacions de molts països. Cal recordar que la indústria militar i l'exèrcit dels USA és l'equivalent a la despesa militar conjunta de tots els altres països del món. La por a l'ús d'armes de destrucció massiva, lligades a alguns països musulmans, planteja la pregunta de quin és realment el nou paper d'algunes religions en les relacions polítiques, i econòmiques (no oblidem el paper del petroli) entre estats. L'islamisme radical ha estat el catalitzador, però les primaveres àrabs han demostrat que un canvi –no sabem quin encara, cal observar l'evolució a Egipte o a Líbia- és possible més enllà d'Al-Qaida, però no més enllà de la influència dels seus líders religiosos. La fractura entre musulmans i occidentals és un problema estratègic, també a l'interior d'alguns països amb emigrants massius.
  Aquí hi ha un altre dels temes de debat. Després de l'11-S, l'emigració, regular i irregular, causa una obsessió per la seguretat interna dels països. La restricció migratòria amb mesures ingents de control, mesclada amb l'islamofòbia general i la xenofòbia creixent, ja amb representació política als parlaments, deteriora les relacions prioritzant el dilema seguretat versus immigració.
  Podríem continuar amb la problemàtica ecològica (i el gran fracàs per l'entesa pel Canvi Climàtic, tot esperant la nova Cimera de la Terra, "Rio+20", el 2012) o el paper d'Internet i les seves Xarxes Socials. Però només vull apuntar que després de la Guerra Freda, la descolonització del Tercer Món, la desaparició del comunisme (queda el castrisme senil o la caricatura maoista), amb la caiguda del mur de Berlin i l'atac a les torres Bessones, el devenir de la història s'ha accelerat vertiginosament.
  jcmllonja | 14 Octubre, 2011 20:42
  Apunts de l'hora del variat
  Solc baixar al cafè a l'hora del variat. El variat és una institució:'ensaladilla', pica-pica de sèpia amb ceba, ronyons, un musclo, una gambeta i un calamar arrebossat. La tapa per excel·lència. Allò que es prenia després de sortir de missa els diumenges. Tota la família, ben mudats. I un palo amb sifó o un vermutet, dolç, per suposat, per als infants aigua o un poc de pinya o 'graciosa'. Després vingué la patatilla i el bitter sense alcohol. Però el variat, amb diverses accepcions segons els bars o casinos, ha travessat els anys amb bona salut. Deia això de la salut perquè ara va a missa poca gent, els fills van al seu aire, ja de ben joves. Però de variats un en pot trobar i, fins i tot a algun lloc fan 'take away', amb un plat gros de ca seva, el se'n duen i ja tenen el dinar fet del diumenge.
  De totes les maneres la sortida de missa és, encara, l'hora canònica del variat i, a més ara hi compareix molta gent externa que viu al poble. És el cas d'un matrimoni amb un nin petit dins un cotxet. Primer de tot, sa mare li mulla la xupa dins la maionesa; un poc més tard dins el suc del pica-pica, després dins la coca-cola i finalment son pare, amb gran satisfacció, dins el cafè rebentat d'Amazona. El nin fa carusses però riu, estreny un poc el nasset i amb el rebentat obre la boca com si s'hagués empassat un glop de foc. Els pares, satisfets, convençuts de què tot li ha agradat d'allò més.
  "Què te pareix, secretari?" Me demana en Bernat Rovellat examinant detengudament des d'una altra taula la feta. "Aquest ninet ja està vacunat". S'asseu en Miquel Hortolà, pulcre i net, i dirigint-se a en Bernat: "I que no tens feines, ni en diumenge?". "Ja ho crec, jo, sempre en tenc de feines, lo que les enrevolt o les pas per damunt perquè no m'emprenyin", respon. "Som com un avión que li costa arrancar, però quan és amunt pot anar amb quinta... bé, o sexta, no sé quantes marxes té un avión, però com es bous o es cavalls, me costa arrancar, saps què te vull dir?". En Bernat, du sempre un brotet d'alfabeguera, o de mata, o de romaní darrera l'orella, com aquells fusters d'un temps que hi duien el llapis i feien olor del burball. Havia sentit a dir que sa mare, sa mestressa Galla havia tengut set fills, tots mascles, i per això el seu davantal curava de mal de panxa. "És ben ver i venia molta gent a ca nostra; érem veïnats de sa madona Joana de Leirà que era una dona molt enginyosa, sabia passar el rosari davant-davant i, al mateix temps, feia randa i mormolava amb la veïnada".
  A la taula de devora, un home passa més d'una hora llegint els anuncis de contactes sexuals, perquè llavors diguin que no interessen a ningú. En Bernat avui va de filòsof de taverna: "Tots tenim una pàgina escrita, Climent. I qualcú en té dues o tres. Divorcis, presons, malalties... O no? Idò això, i qui no en tengui no ha estat res, coneix poc de sa vida. O no?" . Pega un bon glop a la cervesa. "Jo era picador, m'agradava picar ses estrangeres. Ses millors? Ses finlandeses, no tenien por de res, ni aturall. Jo anava pel Zhivago, pel Bésame Mucho. Per tots aquells apartaments me coneixien i una bona propina als conserges me donava 'via libre'. Hi anava amb la moto i per allà funcionava amb taxi". Me mira fixament: "No ho diries mai, però sempre que picava una estrangera pensava: si mumare me veia me pegaria un esbart de clotellades. De nin, aquella santa dona me feia pasturar ses vaques per dins els torrents, les havia de fer passar per davall els pontarrons i una vaca no se sap acotar, ni per boixar, la boixen de dreta, ho dic perquè si no podien passar els havia de fer ben nets... El primer pic que vaig anar a picar me vaig comprà unes sabates noves. 'Quin numero té?' Me digué el dependent. 'Amb ses ungles tallades, un quaranta-cinc'. Ara tu me veus així, però feia planta. Per una medecina que vaig prendre vaig perdre ses dents".
  "Hem passat de sa misèria a sa baldor", postil·la en Miquelet, torcant-se els morros en haver acabat el variat. "A ca nostra un pic, en Norte, es ca, se menjà ous d'un nieró. Mon pare el crida. Hi va amb sa coa enmig de ses cames, 'du dos ous', me diu, els hi va posar en terra i li va fregar es nas fins que li va fer sang. No en tornà a tocar pus mai més. Un dia mumare havia comprat ensaïmades per berenar i es meu germà petit, va donar sa seva a n'es ca. 'I s'ensaïmada?' Digué mumare. 'L'he donada a n'en Norte'. Idò tu... es ca estava assegut i aguantava s'ensaïmada amb sa boca, no la s'havia menjada. Havia après lo que estava bé i lo que no. No com sa gent d'ara. Malament anam"
  jcmllonja | 10 Octubre, 2011 13:18
  El Corredor Mediterrani, el "Madriterrani" i altres
  El Corredor del Mediterrani designa l'eix que uneix València i Barcelona i es prolonga cap el nord fins a Perpinyà i al sud cap a Alacant ...i Múrcia i Andalusia Oriental. El seu hinterland d'influència inclou les illes Balears, amb els seus nodus portuaris. Eliseu Climent a través de l'Institut Ignasi Villalonga d'Economia i Empresa fa anys que promou l'EURAM o Euroregió de l'Arc Mediterrani, amb els territoris del país Valencià, Catalunya, Balears, Andorra i Catalunya Nord, un clúster econòmic, però també social i cultural. Tant el Corredor com l'Euram, se situen damunt terres apropades al Mediterrani que han estat sempre un niu de relacions i intercanvis des de l'antiguitat i ara agrupen gran part de la indústria i el comerç de l'estat espanyol.
  En aquests moments es mouen les seves forces polítiques, sobretot per reivindicar el que sempre s'ha negat des de Madrid: una atenció especial a les seves comunicacions ferroviàries. La crisi econòmica ha posat en alerta aquesta "euroregió" conscient de què s'haurà d'enfrontar a un nou mapa europeu i a una nova etapa històrica, amb la necessitat d'acostar-se als més de cinc-cents milions de consumidors europeus i que el risc de quedar allunyats dels centres de gravetat comporta un altíssim perill de pèrdua de competitivitat. A més, ara, la fàbrica del món és Àsia i l'entrada a Europa és pel Mediterrani, no per l'Atlàntic com abans.
  L'estat espanyol no ha invertit en la potenciació d'aquest eix de transport mediterrani de persones i mercaderies i ha abocat els fons europeus en un model radiocèntric madrileny que, com ha demostrat Germà Bel, i la crisi ho ha reafirmat, és equivocat i ruïnós. Fa anys que es tenen les mateixes carreteres i les mateixes línies de tren que impedeixen una bona connexió, també amb els ports, entre ells els de les Balears.
  La setmana passada es reuniren a Castelló els batles d'Alacant, Barcelona, Castelló, Girona, Palma,Tarragona,València i també els de Múrcia, Almeria, Granada, Màlaga i Cadis -socialistes, populars i nacionalistes- per fer pressió i demanar a Europa –i a Madrid- que la Xarxa Central Transeuropea de Transport (full de ruta 2030) inclogui el Corredor Mediterrani. El batle de Castelló considera que la trobada mostra la unitat que hi ha per aconseguir mostrar a la Unió Europea que és una qüestió estratègica ineludible també per a tot el continent; la infraestructura més convenient en termes de rendibilitat, sostenibilitat i inversions.
  Segons el geògraf Joan Vicent Boira "És una visió moderna de la geografia, multiescalar, una reivindicació que afecta des del territori més petit, un municipi, a la gran economia continental, europea. Aquest és l'efecte poderós del Corredor Mediterrani respecte d'altres corredors, que són igualment grans, però que no són músculs del territori, té una dimensió econòmica, però en té una altra: reenfocar les relacions entre Catalunya i València".
  Dimecres passat, a València, els representants de les patronals i les cambres de comerç de Catalunya, València, Mallorca, Andalusia i Múrcia, també feren una declaració ferma exigint el mateix al Govern: que ho defensi davant la Comissió Europea; hi assistí Alberto Fabra, president de la Generalitat Valenciana. Fabra i Valcàrcel, de Múrcia, dijous visitaren J. R. Bauzà i s'espera que contactin al seu homòleg Artur Mas a Barcelona.
  Per què aquesta pressió per una causa tan clarament manifesta? Perquè sempre Espanya ha estat contrària a unir com toca València amb Catalunya. A més la unió de Madrid amb França i Europa és perpetrava per altres llocs. No fou fins a desembre de 2010 que s'inaugurava la línia d'AVE Madrid-València, el que anomenaren alguns la línia del "Madriterráneo" i el corredor prioritari amb França ha estat sempre el central, Algeciras-Madrid-Saragossa-Canfranc, ho decidí el PP l'any 2003. Però els francesos han dit (2010) que l'entrada a França volen que sigui pel Mediterrani. El Corredor Central actual -previst- sortirà d'Algeciras, Madrid, Saragossa cap a Tarragona, Barcelona i la frontera cap a Perpinyà. Però i al sud de Tarragona? I l'enllaç amb València que possibilitaria la via al grandiós trànsit de les altres regions mediterrànies?
  Ja han sortit els qui demanen i no tenen ni xarxa, ni línia, ni densitat, per emprar paraules de Boira. J.A. Monago, J.A. Griñán, M.D. de Cospedal, Esperanza Aguirre i L.F. Rudi es reunien dijous passat amb el ministre Blanco –qui embullà la troca amb quatre corredors diferents!- exigint el Central, l'eix 16, que passa per les seves comunitats, amb l'argument de què s'aprovà abans. Malgrat el ministre francès de transports i el comissari europeu hagin dit públicament que l'entrada ha de ser per la via de Barcelona.
  Falten pocs dies perquè la UE decideixi. El fet de que el Corredor del Mediterrani disposi de fons europeus és d'importància cabdal per al futur de les illes Balears, la nostra inclusió dins les àrees geoeconòmiques de València i Barcelona fa que sigui vital que aquestes funcionin amb eficiència. L'Espanya radial i ineficient que s'ha reforçat aquests últims anys, tudant enormes inversions, és molt potent ideològicament, però la "real-politik" és molt tossuda, tant que es faria de mal digerir que Madrid decidís uns eixos o corredors prioritaris que, al contrari del Mediterrani, siguin buits de contingut.
  jcmllonja | 25 Setembre, 2011 10:29
  No més Blade Runner, per favor
  Blade Runner és una pel·lícula dirigida per Ridley Scott l'any 1982. Quan s'estrenà fou un fracàs, anys després però entrà en el reduït grup d'obres de culte de la ciència ficció. El guió s'inspira en la novel·la Somien els androides amb ovelles elèctriques? de Ph. Dick. Descriu un futur on els "replicants", éssers fabricats amb enginyeria genètica, fan els treballs perillosos i degradants a les colònies exteriors a la Terra; produïts per la Tyrell Corporation - "més humans que els humans"- van ser declarats il·legals després d'una revolta. Un cos especial de la policia, blade runners, cerca i mata els replicants fugitius. Un blade runner semi retirat , Deckard (Harrison Ford), s'enfronta a un grup d'ells, a Los Àngeles, l'any 2019.
  Rosa Montero titula "Lágrimas en la lluvia" el seu darrer llibre. I he llegit que Ridley Scott ha decidit fer més pel·lícules de Blade Runner. No, per favor. No m'imagin en Deckard convertit en una saga com la de Star Trek o com la de la Guerra de les Galàxies. En som un fan, però ja no seria el mateix. Que m'agradi la ciència ficció, de la més seriosa a la més porronera, és una de les meves opcions, en literatura i en cinema. Vaig tornar gran el dia que em vaig aixecar d'una pel·lícula insuportable d'en Bergman. Va ser un alliberament. A partir d'aquell moment puc dir que m'agraden les pel·lícules de guerra, les de riure, les de sexe... i les de ciència ficció.
  Sempre m'ha intrigat saber per què Blade Runner que pot passar per una història d'amor, entre un humà (?) i una androide, o per una peli policíaca però del futur, esdevingué alguna cosa més. Pel tema? El tractament fílmic? M'ha ajudat una lectura d'estiu, que ha resultat ser més profitosa del que em pensava: Blade Runner. Lo que Deckard no sabia, de Jesús Alonso Burgos (Akal /Cine. 2011). Segons Burgos perquè presenta una perspectiva de la societat futura, inusual i inquietant i per la visualització del futur convincent. Comencem per aquí. Solia dir als meus estudiants que s'imaginassin la ciutat futura com la que es presenta a Blade Runner. La ciutat s'havia de dir "San Ángeles", per significar una monstruosa hiperurbanització entre San Francisco i Los Ángeles, com la "ecumenòpolis" de Lewis Mumford, però el neotopònim fou rebutjat per Ridley Scott. S'hi veuen torres industrials que vomiten foc, barris de barraques on es ven menjar barat, anuncis amb personatges de perfil asiàtic, una espècie de temple babilònic on hi habita la Tyrrel Corporation... És –segons Juli Capella i Quim Larrea- un món fabricat amb detritus culturals, materials de desfeta, fems, fums, edificis corcats, pàries, homes malalts... que fonamenten un attrezzo reconegut, però generalitzat en el 2019. David Riera diu que són ciutats-collage, cementeris d'utopies, fragments piranessians de la història, romanents utòpics per la continua renovació tecnològica.
  Per altra part el film es mou entre la temàtica coneguda de la tensió entre natural i artificial, entre els sers humans i els androides, on els humans enyoren un món natural que ha desaparegut: fosca, pluja àcida... En aquesta tessitura els replicants de Blade Runner són esclaus fugitius, negres que fugen de les plantacions del futur i es rebel·len. És una reflexió amb història a la cinematografia, basta recordar l'ordinador que no obeeix de 2001: Una Odissea de l'espai . Però aquí els androides són una metàfora de la persona, són fisiològicament humans i no són els robots divertits, servicials i beneitons de la sèrie Star Wars. Aquesta concepció dels androides-humans però mortals provoca les reflexions sobre la vida. És per tant, Blade Runner, una reflexió sobre la mort. Segons Fernando Savater cap pel·lícula ho ha fet amb tant de rigor i amb tanta lucidesa.
  Quin temps ens queda? Recordin l'escena al despatx de la Tyrell Corporation – "volíem que tingués un cert aire neofeixista o gòtic de classe dirigent, com si fos el dormitori del Papa"- Eldon Tyrell, el seu dissenyador, a qui el replicant Roy diu: "Vull viure més, pare". Tyrell: "La llum que brilla amb el doble d'intensitat dura la meitat del temps". I La música de Vangelis. Roy, que té pinta d'oficial nazi, però el seu discurs és de filòsof aristotèlic, quan mata a Tyrrel és com qui s'allibera del seu déu a través de la mort. Però Roy, al final, salva i perdona a Deckard, quan aquest –humà- no ho hagués fet. Recordin: "Jo he vist coses que vosaltres no creuríeu... Tots aquest moments se perdran com llàgrimes a la pluja. És hora de morir". És una escena molt bella en la qual Roy, el replicant, és transforma de dolent en heroi redemptor.
  Tanmateix, tota aventura humana o còsmica ja ha estat contada. Aquesta casta de literatura protagonitzada per detectius cibernètics, hackers llibertaris o 'locandos' erràtics per l'espai, tots, són descendents d'Homer. O d'H.G. Wells, de Juli Verne, d'Aldous Huxley o de Ray Bradbury. Fins i tot d'Isaac Asimov. A Blade Runner amb cossos i cervells envaïts i posseïts per la tecnologia, obligats a sobreviure en un món trist i degradat, però, encara, el que atorga la condició humana és la certitud de la mort. Donant la raó a Borges (L'immortal): "Tret dels homes, totes les criatures són immortals, perquè ignoren la mort".
  jcmllonja | 13 Setembre, 2011 15:23
  Preparat per tornar a Palma, s'acaba l'estiu, faig la rutinària volta per foravila. La remor del vent dins el pinar, per poc que bufi, sembla més del que és. Com la mar i el vent, però tot plegat. A vegades parla, no metafòricament, pots entendre el que diuen i desdiuen les bufades lentes o les ràfegues apressades voltant pels cimals dels pins, enfilant els colls dels turons. A un racó del caminoi això encara és més precís, allà, lliure d'arbres, el vent s'esplaia, s'engrandeix, es fa lent, sembla que s'aturi abans de pujar per la llarga vorera. Me sent bé en aquest redol, és com una comunió natural, sense haver de menjar hòsties, ni representacions caníbals. Comprendre senzillament que tots som un, tot una mateixa cosa, així de senzill. (Mira tu, dirà més d'un, el folklòric ploramiques, va avui de Beatus ille neobudista).
  El vent és la variant més pura del silenci, música de la natura. "Després del silenci el que més s'acosta a expressar allò inexpressable, és la música" mantenia Aldous Huxley. "Escoltau el vostre interior, més enllà de la respiració, més enllà del fluir de la sang i dels batecs del vostre cor arribarà un dia que escoltareu, el so de l'univers, que és el silenci" (Raimon Panikkar, El silenci de Buda). (Perdonin aquest altre parèntesis, però he recordat Arthur Koestler: "Ahir vaig descobrir el secret de l'univers; avui dematí l'havia oblidat". S'havia menjat una dosi de LSD el vespre abans). "Situats en el silenci, despullats davant de la realitat una que té en l'Absolut l'origen i el fonament, percebem el batec de la vida en estat pur" (Teodor Suau).
  No m'agraden les contraposicions banals i grolleres. Silencis i pinars contra vida urbana i renous. Però quin remei! Back to Palma. A més, està demostrat que viure a una ciutat augmenta els riscos de patir depressions, ansietat o esquizofrènia. Els urbanites patim més malalties mentals que els de la part forana. El primer que trob en l'arribada a Palma és un home ajagut davant ca meva. Sembla mort, però damunt el portal hi ha dues botelles que suposadament ha esclovellades el personatge dorment. Tanta sort, pens, mentre pas per damunt ell carregat de bosses i motxilles.
  Baix a la farmàcia i he d'escoltar el diàleg del jove client. "Faig oposicions i estic nerviós". "De què les fa?" demana la dependenta amb interès. "De Psicopedagog". "Prengui això, Sumial, és com un ansiolític, però no li farà son i a més és sense recepta, els Valium, Orfidal, Tranquimazin els ha d'ordenar el metge". "Que te vagi bé. Sort. I una hora abans de la prova en prens un. Aprovaràs!" . Vaig a comprar una bateria nova per al meu MacBook Pro. A la botiga un home baixet i calb, que no diu ni pruna i una al·lota de la casa. Mentre, surt un operari que dóna un ordinador a l'home baixet. Aquest, l'agafa i amb força i ràbia el tira enterra. La màquina se desventra esbudellada amb el cop. Surten més operaris i amenacen el client que diu merda en alemany repetides vegades. Es treu una tarja per pagar, li veig un passaport suís. Observ el que queda del MacBook Air –una joia de la informàtica- acollonit de què l'helvètic no tregui una pistola i ens mati a tots, indignat pel suposat mal servei de la botiga d'ordinadors. La ràbia era la darrera passa, abans de pagar.
  En tornar a casa, en Bob Esponja pega galtades a Mickey Mouse, mentre es malparlen en una llengua que no entenc. Són dues estàtues vivents d'aquestes que atreuen –o espanten-, per un euro, a turistes i els seus fills per fer-se una fotografia. Hi ha indis, flamenques, centurions romans, homes sense cap, pistolers de l'oest, figures enfangades, el Zorro, en Dràcula dins els taüt... En Bob Esponja reclama el lloc en exclusiva a base d'hòsties, fins que en Mickey es treu el caparrot i remugant fuig escales amunt cap a La Seu. Encara he d'anar al tanatori de Sant Valentí, el pare d'un bon amic és mort. "Quan li hem dit a n'Arnau que no tornaria a veure el padrí, ha pensat una estona i ha dit :"És mort? Però, encara pensa?" Als seus set anys, per a ell té més valor, o l'inspira més inquietud tal vegada, el deixar de pensar que el deixar de viure.
  No sé si és el retorn a Ciutat o que envellesc malament. A Palma em costa més l'acceptació que tot és u, tots som un i per tant tot és tot i jo som res i a la vegada tot... i creences absurdes com aquesta. Me ve al cap Philip Roth, vell i sull en la seva mala salut: "Només em sent jove quan escric"; el seu darrer llibre és Nèmesi, la deesa de la venjança, i de la fortuna, la que compensa els nostres èxits amb fracassos. No sé molt bé si situar la reflexió en l'absurd de la vida urbana o en la casualitat. Però el silenci empallegós dels pinars s'ha tranformat escandalosament en renou, en tots els sentits, de la ciutat. Estranya licantropia, en la llum clara d'un dematí de setembre.