text: El minijob, la norma entre els joves alemanys amb estudis
  El minijob, la norma entre els joves alemanys amb estudis i sense feina en el seu sector
  Tres exemples de treballador jove amb un minijob ens poden donar una idea de quines són les implicacions d'introduir aquests contractes a casa nostra
  Oficina de empleo en Alemania
  28/12/2011 00:32 Actualizado a 28/12/2011 10:10
  Es parla aquests darrers dies dels minijobs , feines amb un sou de 400 euros mensuals, com a mesura eficaç per a dinamitzar el mercat laboral i combatre l'economia submergida. A Alemanya ja fa anys que existeixen aquest tipus de contractes i molta gent, sobretot els joves, compaginen minijobs amb altres ocupacions. Tres exemples de treballador jove amb una feina d'aquest tipus ens poden donar una idea de quines són les implicacions d'introduir aquests contractes a casa nostra.
  La Moya té una carrera, va acabar un màster el mes de setembre passat i fa un any i mig que treballa en un centre cultural. En aquest centre va començar com a becària de pràctiques no remunerades i després va continuar treballant-hi entre dos i tres dies a la setmana, ja cobrant alguns diners amb factures. A banda d'això, la Moya té un minijob en un restaurant, amb el sou del qual paga la seva habitació de lloguer en un pis compartit i cobreix les despeses bàsiques.
  El Carlos va arribar fa deu anys a Alemanya com a estudiant Erasmus i s'hi ha quedat. Al principi va compaginar la seva beca d'estudis amb un minijob en un bar. Quan va acabar els estudis, va començar a fer projectes de disseny web com a treballador autònom, tot i que va continuar treballant en el bar, ja que aquest sou li permetia cobrir les despeses del pis compartit. Poc després va començar a col·laborar en un departament de la universitat, casi de manera altruista, i compaginava això amb les seves dues altres ocupacions.
  Aquesta forma perversa de multitasking és la norma entre els joves amb estudis recentment finalitzats que no han trobat de seguida una feina ben remunerada en el seu sector. Prefereixen ser pluriempleats abans que renunciar a la promesa d'un lloc de treball que realment els hi agradi, i poden passar anys fins que decideixin que ja han servit prou taules i acceptin una feina en qualsevol departament de qualsevol empresa. Tant la Moya com el Carlos fa temps que han deixat enrere els vint anys, però tots dos s'han acomodat en aquesta situació de precarietat laboral convencent-se a si mateixos de que, d'aquesta manera, són més lliures.
  El Johannes té 23 anys i encara estudia. Compagina els seus estudis amb un minijob en una copisteria i està content, tot i que pensa que seria millor treballar en un bar, una cafeteria o un restaurant: "els cambrers cobren propines i, entre una cosa i altra, arriben segur als 500 euros mensuals". Té clar que no vol ser un pluriempleat tota la vida, però també pensa que és millor poder seguir fent allò que a un li agrada i per a la qual cosa ha estudiat, encara que sigui havent de servir cafès per a pagar les factures, abans que renunciar a tot per una feina ben pagada.
  Per bé que tots tres exemples transpiren un cert sentiment de "lluita pels teus somnis", està clar que la situació econòmica i laboral que ens toca viure als joves juga amb aquesta idea per a mantenir-nos atrapats en un cercle viciós de feines precàries i contractes abusius, amb la promesa d'acabar trobant la feina ideal "quan acabi la crisi" o "quan es recuperi el sector". No es pot viure amb 400 euros al mes i arriba un punt en el qual hom es pregunta si realment val la pena mantenir una feina no qualificada i mal pagada per a poder invertir hores i hores en allò que ens interessa, esperant que arribi el moment en el qual algú valorarà aquest esforç, potser quan ja en tinguem més de 30 i estiguem sobrequalificats.