text: El Café de Ocata: Així va néixer Zaratustra
  Abelunimbus 5:51 p. m., mayo 08, 2009
  Excel·lent article. Entenc que és teu, no? No sabia que escrivissis en una revista de muntanyisme! Una gran revista, sens dubte.
  rA 6:26 p. m., mayo 08, 2009
  Molt bo. Amb algu que en sapiguess el podries fer realment un hipertext, amb musica i fotografies... Seria una mica carrinclo pero un exit assegurat.
  Per cert, "Així," no "Así"...
  Alicia Cancela 8:04 p. m., mayo 08, 2009
  De momento, sólo puedo decir que me he emocionado muchísimo. Gracias por hacernos sentir y pensar
  Gregorio Luri 12:04 a. m., mayo 09, 2009
  Abelunimbus. Sí és meu. Però la col·laboració a la revista és puntual.
  Gregorio Luri 12:05 a. m., mayo 09, 2009
  rA: Gràcies (per tot)
  Gregorio Luri 12:06 a. m., mayo 09, 2009
  Alicia: De nada. A sus pies.
  Henri Ambossat 1:23 a. m., mayo 09, 2009
  Aprofito la comprensible errada (encara que seria considerada digna de pena de mort, per la dictadura nacionalista que ens goberna) per colarme al subconscient de l´autor. Si quan diu:
  Sabem llavors que mai no la podrem vèncer, però que en el repte "traiem" el millor de nosaltres mateixos.
  Si llegeixo "treiem" que suposo és el que volia dir, però si llegeixo "traïm", la lectura s´em fa apasionant.
  Júlia 7:56 a. m., mayo 09, 2009
  M'ha encantat. Aquest quadre sempre m'ha impressionat, també.
  Gregorio Luri 9:15 a. m., mayo 09, 2009
  Dn Enrri: per respecte a la seva perspicàcia, deixo l'errada en el seu lloc.
  Gregorio Luri 9:16 a. m., mayo 09, 2009
  Doncs moltes mercès, estimada Júlia.
  lia 10:58 a. m., mayo 09, 2009
  realment molt bo!!fa pensar... vaig estar-hi fa uns tres anysa als Alps, concretament a Sils Marie, davant la casa on havia estiuejat Nietzsche, molt impresionant, sentir-te allà al mig, en plena natura, era molt impactant, feien moltes ganes d'aventurar-se a descobrir aquelles muntanyes tant majestuoses, tan màgiques...la natura és un llibre obert, ens hi em d'adentrar per intentar comprendre'l!
  Gregorio Luri 11:42 a. m., mayo 09, 2009
  Lia: Recordo també perfectament la meva visita a aquella casa. No se si per pura causalitat o per alguna cosa més, aquell dia estava plena de neo nazis caps rapats que feien por.
  No sé si Nietzsche no ha estat una maledicció pels alemanys... als qui, per altra part, tampoc estimava en excés.
  Abelunimbus 11:57 a. m., mayo 09, 2009
  Dictadura nacionalista? Quins collons! El que s'ha darribar a sentir. En fi...
  Trobo magnífic que publiquis en una revista d'quest ram. Mon germà Isaac n'és subscriptor, ja li diré que estigui aten. Jo, per la meva banda, me la compraré.
  Jesús M. Tibau 12:31 p. m., mayo 09, 2009
  Romanticisme en estat pur
  Isabel Mercadé 4:30 p. m., mayo 09, 2009
  Gracias por esta deliciosa y sabia lección. Durante una época de mi vida en la que no veía nada claro, me dio por hacer excursiones. Es verdad que el cuerpo es sabio. Él me estaba indicando lo que tenía que hacer. Pero usted aún es más sabio, pues me ha explicado con palabras lo que el cuerpo mudamente decía.
  Después, como agradecimiento, le regalé a la persona que me acompañaba "El caminante" de Hermann Hesse. Si fuera ahora, le regalaría este artículo, aunque estoy segura de que ya lo habrá leído en Vèrtex.
  FRANCESC PUIGCARBÓ 7:55 p. m., mayo 09, 2009
  no sabia que els filósofs podien ser romàntics i alpinistes alhora. No vull ser pas desconsiderat, i menys encara després de llegir un text tan bonic, escrit per qui l'ha escrit, però l'origen dels personatges literaris gairebé sempre és molt més simple i vulgar del que ens pensem.
  claudio 9:01 p. m., mayo 09, 2009
  un esforç inútil (...) Amb l'esforç educa els seu caràcter i conquereix el domini de si mateix, que és l'aspiració comuna de l'esportista i el filòsof.
  Pero si sirve para esa educación ¿es inútil?
  No sé si me ha tranquilizado al quitarle la acusación de nihilismo a la práctica del deporte (uno, que ha sido un fanático de su práctica mientras el cuerpo le ha aguantado, se ha sentido siempre algo culpable) o me ha preocupado al extenderla a la filosofía.
  Genial el texto, con música y paisaje. A punto he estado de enchufar el ventilador para hacerlo completo.
  Abelunimbus 10:03 a. m., mayo 10, 2009
  Rellegint l'article me n'adono encara més que vaig viure moltes de les sensacions de les que parles fa un any i mig en el meu viatge al Nepal i en les més de dues setmanes caminant al cor de l'Himalaya envoltat d'aquell bé de Déu o de qui sigui, d'aquella majestuositat, envoltat de Ses Majestats, com sempre ha anomenat ma mare a les muntanyes.
  Tot i anar-hi amb l'Isaac i el Pol, el seu fill que amb 13 anys es va aventurar per aquells paisatges remots, recordo moltes estones de soledat i solitud, moltes estones per teoritzar i filosofar i per quedar-te amb la boca oberta davant d'aquell entorn immens. No et pots imaginar, o sí, la sensació de llevar-te encara de nit al vessant d'una muntanya de 6092 metres, acampats a uns 4200, amb la cara nord gelada i imponent de l'Annapurna II, roçant els 8000 i penetrant el cel, davant nostre a l'altre cantó de la vall. Més amunt, la lluna creixent que no ens permetia veure massa estrelles però ens il·luminava no només la paret de neu i gel d'enfront sinó també el mar de núvols baixos que cobrien la vall i formava platgetes a les valls secundàries. Acollonant!!
  En fi, no voldria pas allargar-me massa.
  Efrem 2:08 p. m., mayo 10, 2009
  Un escrit brutalment revelador, i d'una redacció fantàstica. Gràcies. M'ha augmentat encara més les ganes que ja tenia de fer una escapada, crec que viure a la metròpoli reforça la sensació d'ofeg claustrofòbica. També Darwin caminava incombustiblement per intentar copsar millor la realitat.
  Gregorio Luri 6:39 p. m., mayo 10, 2009
  Jesús: Sí...sempre que reconeguem que, llavors, el romanticisme de Nietzsche és, al menys, una mica especial.
  Gregorio Luri 6:40 p. m., mayo 10, 2009
  Bel: El cuerpo tiene sus razones, eso es cierto. Y no siempre la razón las entiende.
  Gregorio Luri 6:41 p. m., mayo 10, 2009
  Francesc: El món dels filòsofs va ple de perversitats de tota mena.
  Gregorio Luri 6:43 p. m., mayo 10, 2009
  Claudio: Lo del ventilador es una magnífica idea. ¿Práctica nihilista? No, hombre... está más allá del bien y del mal.
  Gregorio Luri 6:44 p. m., mayo 10, 2009
  Abelunimbus: Pot vostè allargar-se quan vulgui. Sempre és un plaer llegir-lo.
  Ahir vaig passat la tarde a Tiana, molt bé. Entre les sorpreses agradables va estar una salutació de la Lia.
  Gregorio Luri 6:46 p. m., mayo 10, 2009
  Efrem: Un proverbi sefardí: "caminando y hablando". És també el títol d'un llibre d'un amic meu, Harry Moreno, sefardí que coneix perfectament la importància de caminar. El poble jueu, de fet, és un poble que no deixa de caminar.
  Teresa Amat 7:13 p. m., mayo 10, 2009
  Molt bonic, de debò, però a aquestes alçades a mi ja ningú em cura el meu recalcitrant antiromanticisme (a més, que m'ha costat molt d'arribar-hi, coi!). Potser per això caminar només em serveix per dispersar la ment, no pas per concentar-me. Per aconseguir alguna cosa semblant a un pensament bo (aprofitable) necessito la immobilitat quasi absoluta: una tragèdia, vaja. I una altra tragèdia: l'alta muntanya m'aclapara tant que m'ofega. El mar, sempre el mar... (no, no és contradicció: contemplar el mar no genera mai turbulències romàntiques, sinó que és sedant i predisposa a la raó).
  Bé, res d'això no em fa valorar menys el gran Nietzsche (ni el vell Shopenhauer). I perdó per la meva pedanteria dominical, Gregorio, però és que intueixo que d'aquí a un parell d'hores el xivarri ciutadà serà irresistible, i potser és això que em descontrola. Salut, tanmateix!
  Teresa Amat 7:22 p. m., mayo 10, 2009
  Schopenhauer, perdó.
  FRANCESC PUIGCARBÓ 10:11 p. m., mayo 10, 2009
  haig de considerar doncs que ja no queda en tot l'orb ningú seriòs?, a banda d'en Pep Guardiola.
  Henri Ambossat 12:36 a. m., mayo 11, 2009
  Un Romanticismo de buenas intenciones pero que acaba en el abismo de la locura sin-fondo. Justo al ver a Zarathustra desdoblándose de su propio cuerpo (proceso esquizogónico). Abstracción de si mismo, es decir disolución de la conciencia, para devenir qué?. Puro juego, al estilo derridiano, puro azar que se repite en una y mil jugadas. Juego sin reglas de la physis. El ojo-espejo romántico de la physis de Schopenhauer es todo lo contrario que ese iluminado de Zarathustra desubjetivizado que grita una y otra vez contra la res cogitans de Descartes. Hasta que punto el propio Zarathustra necesita del cuerpo enfermo de Nietzsche.
  moi de tiana 10:07 a. m., mayo 12, 2009
  Abelunimbus 10:11 a. m., mayo 12, 2009
  Sí, em constava la teva visita però vaig estar tot el cap de setmana amb febre. Manda huevos que em posi malalt de mitjana un cop cada dos anys i coincideixi amb un cap de setmana que et tenim a Tiana. Ja em va comentar la Lia que havia passat a saludar-te, una llàstima que no es pogués quedar. En tot cas, efectivament, tenim un Vins i divins pendent.
  enric faura 11:12 a. m., mayo 12, 2009
  Gràcies per la dedicatoria, no és mereix.
  Molts lectors de Vèrtex (em consta) han descobert a un autor i a un pensament iluminador. I li han donat un nou sentit i una nova perspectiva a una cosa que fan cada cap de setmana.
  "Society cares about the individual only in so far as he is profitable. The young know this. Their..."