text: 6 de desembre de 1421
  Margarida d'Anjou (1445 (Gregorià)–)
  Enric V d'Anglaterra, Caterina de Valois
  Edmund Tudor, 1st Earl of Richmond i Jasper Tudor
  Matrimoni amb Margarida d'Anjou i de Lorena[modifica]
  Com a resultat dels seus èxits a la Guerra dels Cent Anys, Enric V havia llegat a Anglaterra un gran nombre de terres a França, però l'auge expansionista s'aturà amb la seva mort. El fet que Enric VI fos tan sols un infant, unit amb la recuperació dels francesos gràcies a les victòries militats de Joana d'Arc, van fer que es declaressin invàlids els drets d'Enric a la corona francesa. El delfí francès va ser coronat a Reims, i els fracassos militars i diplomàtics anglesos van fer que perdessin molts dels territoris guanyats a França.
  Descontentament popular i bogeria[modifica]
  La Guerra de les Dues Roses[modifica]
  Davant la impopularitat i la bogeria d'Enric VI, alguns nobles descontents (principalment els comtes de Warwick i Salisbury) van implicar-se en la situació i van donar suport a les pretensions de la Casa de York, primer a la regència i després al tro. Després d'un conflicte violent entre els partidaris dels Lancaster i dels York (Veure Guerra de les Dues Roses), el 4 de març de 1461 Enric va ser deposat i empresonat pel seu cosí, Eduard de York, que es coronaria com a Eduard IV d'Anglaterra.
  3 octubre 1470 - 4 abril 1471
  ← Eduard IV d'Anglaterra - Eduard IV d'Anglaterra →
  31 agost 1422 - 4 març 1461
  ← Enric V d'Anglaterra - Eduard IV d'Anglaterra →
  Windsor (Berkshire, Anglaterra)
  Torre de Londres (Londres, Anglaterra)
  Amb posterioritat a la seva mort se li atribuïren miracles, i alguns el consideraren com a sant i màrtir, a qui invocar en causes adverses. El seu culte popular fou promogut per Enric VII d'Anglaterra com un mitjà de propaganda de la dinastia. Es recollí un volum amb els miracles que se li atribuïen i se n'incoà el procés de canonització, amb la petició, en 1494, al papa Innocenci VIII per iniciar-lo. La ruptura amb Roma d'Enric VIII d'Anglaterra, però, l'interrompè.[1] El seu culte, des de llavors, s'anà esvaïnt fins a desaparèixer, tot i que fou inclòs en alguns santorals; la Bibliotheca sanctorum el llista amb els beats màrtirs.
  Se'n conserven himnes litúrgics dedicats al rei. La seva tomba, a la capella de Sant Jordi de Windsor, era visitada pel poble, fins a la Reforma. El barret del rei s'hi conservava, i qui se'l posava rebia guariment de la migranya, suposadament.[2]