text: * Màrtirs claretians | Parròquia Sant Antoni Maria Claret
  * Màrtirs claretians
  El proper 21 d'octubre tindrà lloc a la basílica de la Sagrada Família, Barcelona, la beatificació de 109 màrtirs claretians. D'aquests, 33 estan relacionats amb Lleida per una o altra raó, la vida dels quals donem a conèixer a continuació.
  A) Claretians que formaven la comunitat de Lleida.
  1. Albi Aguilar, Lluís
  2. Baixeras Berenguer, Miquel
  3. Busquet Llucià, Joan
  4. Codina Picassó, Frederic
  5. Dolcet Agustí, Àngel
  6. Garriga Pagès, Joan
  7. Lloses Trullos, Agustí
  8. Morell Cabiscol, Xavier
  9. Surribas Dot, Francesc Xavier
  10. Tamarit Pinyol, Artur
  11. Torres Nicolau, Manuel
  B) Claretians nascuts en alguna població del bisbat de Lleida.
  1. Bueria Biosca, Evarist
  2. Dolcet Agustí, Àngel (comunitat de Lleida)
  3. Ferrer Escolà, Josep
  4. Font Font, Manuel
  5. Jové Pach, Lluís
  6. Pinyol Ricart, Gener
  7. Ros Nadal, Josep
  8. Tamarit Pinyol, Artur (comunitat de Lleida)
  9. Tamarit Pinyol, Remigi
  10. Torres Nicolau, Manuel (Comunitat de Lleida)
  C) Claretians de la comunitat de Cervera que van rebre martiri a Lleida.
  1. Agorreta Zabaleta, Onésimo
  2. Amalrich Rasclosa, Amat
  3. Amargant Boada, Xavier
  4. Caball Juncà, Pere
  5. Casademont Vila, Josep Maria
  6. Casajús Alduan, Teòfil
  7. Cerdà Cantavella, Antonio
  8. Costa Prat, Amadeu
  9. Elcano Liberal, José
  10. Hortós Tura, Lluís
  11. Jové Bonet, Manuel
  12. López Cots, Senen
  13. Oscoz Arteta, Miguel
  14. Plana Rabugent, Lluís
  15. Vázquez Santos, Vicente
  Situació política i persecució religiosa a Lleida
  La ciutat de Lleida, situada a l'oest de Catalunya, comptava amb 39.000 habitants l'any 1936. Tot i ser població reduïda en nombre d'habitants, abans de l'esclat revolucionari i de la persecució religiosa, existien bastants partits polítics com: Joventut Republicana (Esquerra Catalana), Partit Socialista Unificat de Catalunya, Radical Socialista, denominat Petera en aquesta capital, Comunista, Acció Catalana Republicana, Partit Socialista Espanyol, Estat Català; i sindicals, P.O.U.M., C.N.T., F.A.I., U.G.T. i Unió de Rabassaires. També existien els partits i associacions de tendència dretana.
  El principal de tots era Esquerra Republicana-Izquierda Republicana, que va preparar la revolució de 1934 a Catalunya, amb el resultat que es va dir al principi, però la revolució va quedar latent, perquè en prendre mesures contra els revoltosos, es van sentir més animats a continuar la seva tasca de propaganda revolucionària. Quan es van convocar les eleccions de febrer de 1936 es van incorporar al Front Popular, que va guanyar les eleccions.
  El clima social, el desordre i el incitament als assassinats van quedar impunes. La situació es va fer inquietant. Així ho va descriure el P. Miguel Baixeras, de la comunitat de Lleida, en tornar de Barcelona després de la votació de febrer:
  «Dilluns vaig sortir per Lleida, ja es notava un pànic tan gran i tanta afluència de xicots forasters que no sabent anar pel carrer em vaig tornar a casa. Aviat van anar arribant notícies alarmistes però com la Guàrdia Civil tenia ordres severes, no ens vam moure de casa nostra.
  Des de llavors els ànims s'han anat calmant i ara ja ens preocupen poc els assalts dels revolucionaris, el que ens preocupa és la Constitució que ens pot fer la vida impossible.
  Domingo (Marcelino) ja comença amb l'ensenyament que serà un cop mortal per a nosaltres. De teules baix es veu molt negre però estem molt tranquils perquè sabem que Déu no ens abandonarà»[1].
  Però la calma no va ser duradora, o va ser aparent. Va ser suficient que arribés l'ocasió propícia. El mateix P. Miquel Baixeras escrivia el 17 de març al seu germà Josep:
  «El Diumenge passat a Lleida els comunistes volien fer una degolladissa general i una crema de tots els barris aristocràtics, però la Guàrdia Civil va ser rondant tota la nit amb camions blindats i metralladores i no es van atrevir a dir piu. No es veu a on anirem a parar».
  Les forces militars i d'ordre públic, gairebé íntegrament, es van declarar favorables a la rebel·lió militar o Alzamiento Nacional. El dia 19 de juliol de 1936 es va proclamar la llei marcial, però no es va alterar la normalitat ni van prendre les precaucions necessàries. Després es va prendre l'acord de prohibir el trànsit ferroviari. Així es va arribar al 20 amb tot sota control i sense res que fes témer una derrota, però no obstant això l'enemic era dins. El coronel del regiment d'infanteria i comandant militar de la plaça, Rafael Sanz Gràcia, es va mostrar pusil·lànime, mancat d'esperit militar i entusiasme i mig enganyat o traït pel tinent coronel José Martínez Vallespí (esquerrà i maçó), el seu company en l'Acadèmia, perquè deposés l'estat de guerra, va dimitir de les seves funcions. Tot seguit el tinent coronel Martínez Vallespí va signar un ofici amb doble finalitat, primera per aixecar l'estat de guerra i segona per informar Barcelona del fracàs militar, hissant la bandera republicana al balcó i el seu discurs el va acabar cridant Visca el comunisme!
  Després d'aquestes proclames va començar la persecució. Els sindicals socialistes, comunistes i anarquistes van començar l'agitació i amenaces. El tinent coronel Martínez Vallespí va completar l'obra: va llicenciar a les tropes i va ordenar que s'armés als marxistes i va començar el tiroteig pels carrers. Així es va formar l'exèrcit del poble.
  Des d'aquest moment Lleida va prendre el to de ciutat vermella. Grups de milicians i obrers armats, de dia i de nit, van entrar en els domicilis públics i privats, van practicar saquejos, detencions, sense conte, i assassinats pels carrers i als afores, incendis. Va començar la constitució de comitès, que van ordenar les detencions i afusellaments. Els comitès estaven formats pels partits i organitzacions d'esquerres. Als pobles es van organitzar de la mateixa manera que a la capital.
  No és possible precisar d'una manera exacta el nombre d'assassinats perpetrats per representants del Front Popular, però es pot indicar que després dels religiosos, els assassinats han estat la classe mitjana, militars de professió, propietaris, comerciants, industrials, persones amb títol universitari, empleats, pagesos i estudiants, per la seva ideologia, els seus càrrecs o considerar-los desafectes al règim dominant. La majoria dels assassinats van ser comesos durant juliol i agost de 1936.
  Els més responsables dels assassinats van ser la FAI i el POUM, que van actuar de forma tenebrosa, sense formar procés a les víctimes, els treien dels seus domicilis a la nit i els mataven en llocs que dificultessin ser trobades i, si és possible, fins la seva identificació. El procediment d'execució era l'arma de foc, la cremació, però en alguns casos, el pal.
  Morts sonades van ser la del comandant militar Sanz Gràcia, poc després de prendre el comandament el seu company d'Acadèmia Martínez Vallespí.
  Amb gran diferència van patir martiri en major proporció els clergues. Les persones i les coses de la religió van ser objecte d'especialíssima persecució a Lleida. Els eclesiàstics assassinats dins dels límits de la província van ser 290, començant pel Bisbe, D. Silvi Huix Mialpeix, el Vicari general, l'Ardiaca de la catedral, Professors, Rectors, Religiosos i Religioses, Seminaristes. Alguns van ser objecte de gran crueltat.
  En els primers dies revolucionaris els vermells van cremar el palau episcopal i les esglésies de Sant Martí, Sant Llorenç, Sant Pere, del Carme i de Sant Joan, dins el casc urbà, i el 25 d'agost de 1936 els Aguilons de Barcelona van incendiar la catedral.
  Les esglésies de tota la província van ser saquejades fent grans fogueres amb les imatges, altars, quadres, robes i ornaments sagrats. Igual sort van córrer convents, cases rectorals, etc. i arxius parroquials.
  La comunitat de Missioners claretians
  La comunitat dels Missioners claretians de Lleida va ser fundada el 1885 i des de llavors molts Missioners havien exercit el ministeri apostòlic tant a la ciutat com en altres llocs propers i llunyans i havien deixat un gran record entre la gent.
  El 1936 regentaven l'església de Sant Pau. La comunitat estava formada pels següents individus:
  1. Frederic Codina Picassó, Superior
  2. Joan Busquet Llucià, cons. 1º [2]
  3. Agustín Lloses Trullols, ministre
  4. Manuel Torres Nicolau
  5. Miquel Baixeras Berenguer
  6. Lluís Albi Aguilar
  7. Artur Tamarit Pinyol
  8. Xavier Morell Cabiscol
  9. Joan Garriga Pagès
  10. Lluís Grau Nasfré
  11. Mariano Bergua Ibáñez
  Malgrat l'ambient regirat que s'havia creat després de les eleccions de febrer d'aquest any, se sentien tranquils i segurs. Així ho escrivia el P. Miquel Baixeras a la seva família poc després de les eleccions de febrer de 1936:
  «Vosaltres voleu saber què fem per aquí a Lleida. Fins ara la tranquil·litat és absoluta. Jo em vaig comprar un vestit de mecànic que desfigura molt i gairebé no passés alguna cosa saltaria a Cervera i amb Juan aniríem a Castellterçol.
  Els Franciscans i Mercedaris des del dia de les eleccions dormen fora del convent, però nosaltres no ens hem mogut ni un instant de casa. Mentre els Guàrdies civils tinguin les ordres que tenen ara, no hi ha por. Ara, el dia que els Guàrdies civils ens diguin que tenen ordres de no moure, llavors no ens quedarem ni in instant més en el convent.
  En el cas que l'assalt ... Encara que segurament no passarà res. Jo tinc assenyalada per dormir les nits de perill la casa del nostre metge ...
  I ¿la por? Mai ho he tingut tan fresc. El que nosaltres volem és anar al cel i jo crec que si ens maten, ens faran anar directament, per la drecera més curta i l'hi agrairé molt »[3].
  Per això no van prendre les precaucions necessàries, com els franciscans i mercedaris, i quan ho van fer, ja era tard. Tots els membres de la comunitat van patir el martiri a excepció dels dos últims. Però hi va haver altres dos màrtirs que van venir d'altres cases, com el Gmà. Àngel Dolcet Agustí, de la casa de Vic, i el P. Josep Surribas Dot, de la casa de la Selva del Camp.
  El dia 18 de juliol de 1936 la comunitat estava de festa perquè era el onomàstic del P. Superior, a la qual va ser convidat el Dr. Andrés Arrugaeta, metge militar, que va comentar l'aixecament militar, que els Pares ja coneixien des de primera hora del matí perquè la dona d'un Guàrdia Civil va anar a la sagristia a felicitar el P. Superior per la seva onomàstic. Això va causar desassossec, tant que el Gmà. Garriga, cuiner, dubtava que poguessin menjar el pollastre que havia preparat per a la celebració. A la tarda els PP. Codina i Lloses van visitar a una família amiga, on el P. Codina, amb clarividència, comentava:
  «Està la situació rematadament malament i demà veurem els nostres caps rodar pels carrers».
  Els dies 19 i 20 es van celebrar totes les misses com de costum, però a mig matí, per consells de persones afectes a la comunitat ja van tancar les portes per precaució. Després el P. Superior va ordenar que tots es vestissin de paisà i a la tarda va donar consell i llibertat perquè, qui tingués por de romandre a la comunitat busqués un refugi a les cases que s'havien ofert. L'únic que va sortir va ser el Gmà. Grau.
  El dia 21 gairebé tots van celebrar Missa a primera hora, excepte el P. Baixeras i el P. Superior. Cap a les vuit estava celebrant el P. Superior i va haver de suspendre quan arribava a l'Evangeli, perquè va ser alarmat per una senyora amb cops a la porta de la sagristia que dóna al carreró S. Pau. Aquesta senyora, que havia assistit a una de les primeres Misses, havia sentit al carrer que s'anunciava públicament: Anem a cremar Sant Pere, i després l'església de Sant Pau, la dels Missioners claretians. La Senyora li va dir que es posessin fora de perill.
  Llavors el P. Superior va dir:
  ¿I a on anirem?
  La Senyora els va dir que anessin a casa seva per la porta del darrere. Després el P. Superior va ordenar al P. Albi, que es trobava a la sagristia:
  Pugi als pisos i digui a tots que es vesteixin de paisà i vagin a la casa Jaques (carrer de la Paloma, 18), que havia ofert la casa com a refugi.
  Encara que sembli increïble portaven a sobre la sotana i la faixa i amb el seu maletí i així «van escapar» al carrer. Van sortir per la porta del darrere que dóna al carrer de Sant Domènec on també tenia porta del darrere la casa oferta. A la casa es van treure les sotanes i les faixes. El P. Lloses, ministre, abans de sortir, li va lliurar uns sobres amb diners al Gmà. Bergua, porter, que seria l'últim a sortir per tancar la porta. El P. Lloses va ser l'últim a arribar a la casa de la Sra. Jaques, cap a les 9. Però el Gmà. Bergua abans de sortir es va trobar amb el Gmà. Garriga, que estava preparant l'esmorzar i desconeixia l'ordre d'abandonar la casa. Poc després de sortir aquest al carrer, el van fer fora l'alt i el van portar directament a la presó. Llavors el Gmà. Bergua va entrar ràpidament a casa i va tancar la porta. Els de fora cridaven:
  Obriu la porta o calem foc!
  El Gmà. Bergua va pujar a la terrassa per escapar i es va trobar amb uns trets, que per fortuna no li van arribar. Es va amagar com va poder, igualment va fer amb els sobres sota una teula, i passant les de Caín, a la nit va poder escapar per explicar-ho.
  A les nou del matí, els milicians van trucar a la porta de la Sra. Jaques amb grans crits i cops de culates de fusell buscant els Missioners. Per donar temps al fet que s'amaguessin, la propietària contestava que no obria perquè tenia por. Quan es va adonar que els Pares ja no estaven a l'habitació, va obrir. A l'entrar els milicians la Senyora els va dir que els Pares s'havien anat per l'altra porta, i van marxar. Llavors els Pares van pujar al pis segon, casa de la Sra. Rosa Puig, on tots de genolls van rebre la benedicció del P. Codina i van pujar a les golfes. Però els milicians, havent-los dit la gent que era al carrer, que per allí no havien sortit els frares, van pujar de nou enfurismats a fer un altre registre i van anar a les golfes, on van capturar a tots els Pares, fent-los baixar les escales entre veus, crits i empentes. Van fer dos grups. Als PP. Codina i Busquet els van portar de nou al pis i van preguntar a la Senyora si hi havien estat i tot seguit al palau de la Generalitat, on funcionava el Govern Rojo, i els altres van ser portats directament a la presó. Al Consultor Primer, P. Busquet, considerat inofensiu per la seva molta edat i bastant ceguesa i evidents xacres, el van deixar lliure i es va acollir a l'últim refugi d'on havia sortit.
  El Gmà. Grau el dia 20 de juliol es va refugiar a una casa amiga i allí el van detenir el 24 d'aquest mes i va estar a la presó 6 mesos per ser religiós, sense ser jutjat. Va sortir de la presó, segons sembla, per intervenció d'un germà seu davant del Tribunal Popular de Barcelona. Un testimoni excepcional per descriure la vida dels màrtirs a la presó.
  Els avatars de la revolució van portar allà en dates posteriors a diversos Missioners procedents d'altres cases, com l'estudiant Marcel·lí Bertolín, de Selva del Camp; al Gmà. Àngel Dolcet, de Vic, i el Gmà. Hermenegildo Clotas, de Cervera.
  La presó de Lleida tenia capacitat per a 100, a tot estirar 150 reclusos, i per aquells dies albergava a 650 amb totes les incomoditats que es poden imaginar. No cal dir que els milicians també s'encarregaven d'augmentar els sofriments dels reclosos amb amenaces i fins i tot agressions físiques, punxant-los amb les baionetes. Després del sopar es tancaven les cel·les i no s'obrien ni per a les necessitats fisiològiques més elementals. Però amb la nit s'accentuava també la pietat i les pregàries, i molts que havien portat una vida cristiana de rutina van descobrir llavors la misericòrdia de Déu.
  El departament n. 7, sobretot, anomenat pels presos avantsala de la mort, perquè en ell hi havia els condemnats a la pena capital, va constituir en aquella presó un veritable miracle: les estacions del Via Crucis, pintades com van poder, cobrien les seves parets, que van il·luminar i van donar força a tantes persones els últims dies de la seva vida. En aquesta cel·la es passaven el dia resant sense que els preocupés gens de la terra. Segons l'oficial de presons D. Marcelino Sallán allà es cantava i pregava a totes les hores. Començaven a les 7 del matí amb el Sant Rosari i Comunió espiritual, a les 11 Sant Rosari i acceptació de la mort; a les 12 Angelus i la Comunió espiritual; a les 3 Sant Rosari i acceptació de la mort; a les 5 Oracions i jaculatòries, Via Crucis, i novena del Pare Pignatelli; a les 6:30 Trisagi i Acte de contrició; a les 8 Sant Rosari, Comunió espiritual i acceptació de la mort. A l'oficial de presons molts presos li van confiar els seus petits escrits.
  [1] Carta als seus pares, 1 de març de a 1936.
  [2] Va ascendir a consultor 1r després de la marxa a Narbona del P. Josep Vilella, consultor 1r, perquè amb els esdeveniments no havia donat temps.
  [3] Carta als seus pares, 1 de març de a 1936
  Grup del P. JOVÉ
  Des de 1888 fins a 1936 els Claretians van convertir l'antiga universitat de Cervera en un fogar de cultura i espiritualitat. Albergava una nombrosa comunitat amb tres seccions: 29 Pares, 51 Estudiants i 26 Germans, amb la secció del Postulantat amb uns 30 aspirants menors d'edat que cursaven Humanitats.
  Mes Claret és una finca, situada a 7 quilòmetres de Cervera, adquirida per la Comunitat Claretiana de Cervera cap als anys 1920 per atendre les necessitats primàries dels seus individus, especialment dels malalts.
  Cervera, Torà, Sant Ramon, Mas Claret, Montornès, Ciutadilla, Verdú, i Lleida són les principals estacions del camí del Calvari del grup de màrtirs capitanejats pel P. Manuel Jové Bonet.
  Expulsió i dispersió total.
  Prop de les 4 de la tarda del dia 21 de juliol l'alcalde de Cervera ordenà a la comunitat que abandonés la Universitat abans d'una hora.
  En autobusos tots els estudiants, alguns Germans, els postulants i alguns Pares es dirigiren cap a Solsona. Però a Torà els feren recular i els missioners van haver de quedar-se al convent de Sant Ramon, on van ser atesos molt fraternalment pels religiosos Mercedaris fins al dia 23.
  El dia 22 se'n van anar tots els Postulants i alguns professos i el dia 23 tots els altres. Van començar la jornada amb la Missa. Els estudiants Josep Casademont i Senén López hi van emetre la professió perpètua en mans del P. Joan Agustí i uns altres van renovar la professió temporal, entre ells Vicente Vázquez Santos i Amadeu Amalrich Rasclosa. Tots quatre moririen màrtirs el dia 26.
  Els expedicionaris es van dirigir al Mas Claret. El dia 24, havent esmorzat, el Pare Felipe Calvo els exhortà mantenir-se fidels a Crist enmig de la persecució: tots els estudiants ratificaren el seu jurament de fidelitat besant el Sant Crist.
  I es va programar la dispersió en dos grups. Componien el primer el P. Manuel Jové i 14 Estudiants: 1. Onésimo Agorreta Zabaleta, 2. Amat Amalrich Rasclosa, 3. Xavier Amargant Boada, 4. Pere Caball Juncà, 5. Josep Mª Casademont Vila, 6. Teófilo Casajús Alduán, 7. Antonio Cerdà Cantavella, 8. Amadeu Costa Prat, 9. José Elcano Liberal. 10. Lluís Hortós Tura, 11. Senén Lòpez Cots, 12. Miguel Oscoz Arteta, 13. Lluís Plana Rabugent, 14. Vicente Vázquez Santos. El Pare Manuel Jové els guiaria a Vallbona de les Monges, el seu poble natal, distant uns 25 quilòmetres del Mas Claret. Es van acomiadar amb un: "Adéu, fins al cel". Un estudiant, Manuel Ramírez, es va acomiadar d'Onésimo Agorreta amb un contracte: El primer que arribés al cel pregaria per la fidelitat de l'altre.
  El grup del P. Manuel Jové va abandonar el Mas la tarda del dia 24 i passà la nit a Montornès, ben atesos per diverses famílies del poble.
  Anaven destinats així: Casademont i Elcano anirien a Maldà. Amalrich i Oscoz a Sant Martí de Maldà. Caball, Casajús, Cerdà, Hortós a Rocafort. Agorreta, Amargant, Costa, López, Plana, Vázquez a Vallbona de les Monges.
  El dissabte, 25 de juliol, de matinada, se'n van acomiadar bo i donant-los una foto de grup amb aquest encàrrec: Guardeu ben aquesta foto perquè d'aquí a no gaire tots nosaltres serem màrtirs.
  Anaven amb una indumentària ben galdosa: uns amb pantalons curts, uns altres amb pantalons llargs, uns a cos de camisa i uns altres amb gecs o amb roba de l'any de la picor. El P. Jové, duia ulleres.
  Van demanar aigua als pagesos propietaris del bosc on varen descansar i demanaren quin era el millor camí per anar a Rocafort de Vallbona pels plans de la Bovera i esquitllant la carretera: Quan arribareu a la Creu del Beneit Ramon, agafeu el camí de la dreta. Però en comptes del camí de la dreta van agafar el de l'esquerra, a la vista de Ciutadilla.
  El P. Jové s'avançà fins a Rocafort, per preparar l'hostatge i els passis necessaris. Mentrestant els catorze estudiants van ser detinguts. En saber-ho, li van aconsellar que fugís, però ell s'hi negà en rodó tot dient que volia presentar-se, perquè, si el mataven a ell, potser deixarien lliures els estudiants.
  Els estudiants anaven de dos en dos a una distància d'uns cent metres. Però l'últim grup va ser vist des de Ciutadilla i ells i els altres van ser detinguts i portats al poble.
  Aquí els 14 estudiants i el P. Jové van passar gairebé 24 hores al Centre Socialista de Ciutadilla. La gent del poble es va portar bé amb ells, oferint-los menjar i roba per dormir; fins i tot els van oferir un matalàs i llençols. Però els milicians procedents de Lleida els van sotmetre durant la nit del 25 al 26 a tota mena de vexacions, humiliacions i tortures. Van patir un terrible Calvari físic i moral.
  El P. Jové estava escrivint el seu diari. Li van preguntar què escrivia. Com que escrivia en llatí, s'ho van prendre com un insult. A un estudiant li van agafar el rosari, el van llançar per terra i l'obligaven a trepitjar-lo. Abans morir, va fer ell.
  En veure el santcrist del P. Jové, li van preguntar què era: - El meu Déu i el meu Senyor. Els milicians li van manar que el tirés a terra. Ni parlar-ne. - Doncs te l'empassaràs. I ficant-l'hi a la boca l'hi van enfonsar d'un cop de puny, deixant-li els llavis rajant sang. El martiri continuà amb bufetades, cops de puny, etc. La propietària de la casa que havia deixat els llençols els trobà ben vermells de sang.
  Cap a les vuit del matí del diumenge dia 26, els quinze missioners van ser duts en un camió a Lleida. Anaven lligats pels braços i cames. Davant i darrera els acompanyaven dos cotxes amb els milicians.
  A Verdú es van aturar a la plaça del poble un parell o tres d'hores. Un dels joves va demanar aigua per beure i algun milicià va tornar amb un càntir d'aigua. Però uns altres milicians deien: -Si els hem de matar aviat, no cal patir-hi.
  Després van continuar el viatge per Tàrrega fins a Lleida. A les portes del cementiri van obligar els presos a entrar-hi, lligats de dos en dos pel braç. Alguns deien: ¡Ai Mare!
  Hi havia molts milicians. El P. Jové va ser dels últims a baixar i va dir: -Ens mataran, però morim per Déu. Visca Crist Rei!
  Un dels joves va dir: Si ho hagués sabut hauria escrit a casa. –Massa tard, noi, li respongueren els milicians.
  El P. Manuel Jové va cridar tres vegades durant el curt trajecte: Visca Crist Rei!
  A uns quaranta metres de la porta del cementiri, els van alinear i deslligar. Els preguntaren si volien morir per Déu o per la República. Tots a una veu van cridar: Visca Crist Rei! Amb la descàrrega homicida l'un queia de cara, l'altre de costat, l'altre d'esquena. El cap de la secció dels botxins va etzibar a cadascun el tir de gràcia.
  Era el 26 de juliol de 1936 vers les dues de la tarda.
  Hi havia encara un altre testimoni que explica amb detall aquells moments martirials.
  A la una de la tarda, es trobava al cementiri de Lleida, quan va veure arribar un camió que venia de la carretera de Barcelona, o de Cervera, carregat amb quinze individus presos. Tots joves, menys un de més d'edat, encara que no vell.
  Abans d'entrar al cementiri els van fer baixar i quan van entrar lligats de dos en dos al departament de Sant Josep, els feren anar de quatre en quatre cap a la paret. Des de la distància d'un centenar de metres van disparar als quatre primers, mentre els altres onze s'ho miraven. Després dos grups més de quatre i el darrer de tres.
  La mort dels quinze missioners va ser un dels casos més comentats a Lleida per la fermesa amb què van morir.