text: A Serra només el pot superar Serra, desafia com a personatge i provoca com a director.
  El cinema d'Albert Serra no està fet per agradar, sinó per ser experimentat. Aquesta és una màxima que ha de respectar tot espectador novell que s'encari a la radicalitat de l'artista. Un cinema concebut per ser captat amb tota la seva sensibilitat i esplendor. El postnarratiu català està ben custodiat per l'arcàngel de Banyoles. I és que Serra no només filma, sinó que teixeix històries, i ho fa amb tinta visceral, que és la que corre per les seves venes. Assistim a la preestrena a Catalunya de Liberté, en el marc del Temporada Alta de Girona, on, sense dubitar, assevera que és la pel·lícula més original de l'any. La història i les acadèmies ho decidiran. Jo dic que la criatura que ha engendrat (la cinquena) és, senzillament, genuïna.
  Fotograma del film 'Liberté' d'Albert Serra
  Fa temps que Serra ha penjat l'armadura cavalleresca i la llança quixotesca per centrar-se en les desventures d'un Casanova vampíric, o en el darrer alè del magnànim i moribund monarca Lluís XIV. El banyolí ha agafat certa predilecció per les perruques, els comtes i una particular versió del barroc. Però aquesta aventura és diferent. En primer lloc, perquè no sempre queda clar si el maquillatge dels actors és cosmètic (un hurra pel vestuari de Rosa Tharrats). I en segon terme, perquè es projecta explícitament un llibertinatge ostensible i erecte.
  Fins ara, la llibertat sexual i l'erotisme, tot i que constants en la filmografia de Serra, no s'havien mostrat de forma tan nítida. El còctel ben servit a base de Serra i orgia no surt gratis. Liberté deixa un regust agredolç i ens trasllada a una dimensió tenebrosa, caòtica, tendra i naïf a parts iguals. La pel·lícula és, tota ella, un bosc prerevolucionari i inconcret situat en algun punt del centre d'Europa. En aquest indret indeterminat i abstracte, el Duc de Walchen (interpretat per un Herbert Bergerimpecable) i el seu seguici canten a l'hedonisme, a la vida, a la luxúria i a l'excés incombustible.
  És, precisament, en la frondositat d'aquest bosc on el públic es veu interpel·lat. A traïció, l'espectador esdevé protagonista passiu. És un llibertí més, adoptant la postura del voyeur: aquell que tot ho contempla, ho jutja i ho permet. El cant de sirena ens capbussa en l'atmosfera d'un terreny sideral i, per compensar, exultant. El pla de Lluís Serrat, observant des de la distància i topant-se cara a cara amb els ulls de l'audiència, és només un exemple d'aquesta experiència immersiva. Per tant, Liberté no és només fascina estèticament. També és tridimensional, en el sentit que, assegut a la butaca, el film et fa partícip de la seva odissea nocturna.
  I si l'abrupta vegetació amaga secrets, la nit no es queda enrere. Liberté és una oda a l'ocàs, una al·legoria a la nocturnitat magistralment reforçada per la fotografia d'Artur Tort. Ens trobem davant d'un sacrifici creatiu que busca retre culte als plaers i fruits que atorga la divinitat que és la foscor. Per això, algunes escenes condueixen a reminiscències d'altres obres cinematogràfiques, com la d'Apichatpong Weerasethakul. Sense renunciar, malgrat tot, a la denominació d'origen del català.
  Afirma el director que aquesta pel·lícula està especialment construïda per contemplar-la en una sala. Serra ens torna a tancar en una dimensió i, com passava amb Honor de Cavalleria o a El cant dels ocells, ho fa mitjançant un espai obert (que no necessàriament evita la claustrofòbia) sense més recurs que els enquadraments pictòrics; les seqüències que juguen a l'estira-i-arronsa amb l'espai i temps; una interpretació esplèndida o plans que recorden l'òptica de Tarkovski.
  Si us adormiu en la primera meitat del llarg, no us heu de sentir culpables. De ben segur us despertaran les fuetades i els udols sadomasoquistes d'aquest ritual que se'ns presenta com un repte. És possible que, durant la projecció, espectadors errants abandonin la sala. Això reafirma Liberté com el que és: una magistral i poètica cerimònia de patiment, vexacions consentides, plaer i fluids a parts iguals. Com exigeix el Duc de Walchen, el meu cervell pensava "més, doneu-me més". Per què negar-ho: a tots, en major o menor mesura, ens va el BDSM.
  A Serra només el pot superar Serra. Desafia com a personatge i provoca com a director. Liberté és una obra extremadament lliure, amb la qual el cineasta reivindica l'exercici creatiu com a gest llibertari, arbitrari i total. Un espai on absolutament tot és absolutament possible. Si un arròs contundent costa de pair, una pel·lícula del banyolí també. Una cosa queda clara: només alguns antiavalots se sentirien còmodes amb la companyia d'aquest peculiar Marquès de Sade. Repartirien a tort i a dret i rebrien, de forma recíproca, efusives mostres de gratitud per fer-ho. Al final del film, apareix tímidament el sol. Però en aquesta ocasió, ha estat la nit la que ens ha enlluernat.