text: el madridisme es queixa, somica i culpabilitza.
  potser jo també buscaria excuses si fos a l'altra banda (ai, uix!), intentant justificar una tornada a casa amb tantes penes; però a dia d'avui esquivo canals de televisió i premsa concreta o em conec:
  seran les alegries les que hauré de començar a justificar.
  estic convençuda que a Londres també s'hi regarà el camp per voluntat divina, em quedaré sense ungles i tornaré a pensar que mentre guardi la samarreta sempre a l'últim calaix entre partit i partit, no hi ha res a témer. no em posaré talons, tot i que a la llarga nit de dissabte li segueix diumenge, i m'emocionaré, copa en mà, veient que en temps present, "aquests no fallen".
  Publicat per color camaleó a les 16:13
  El porquet 4 de maig de 2011, a les 16:31
  No fallaran, no fallaran! Totes les supersticions a l'ordre del dia, el que faci falta! La Champions també depèn de nosaltres! :p
  òscar 4 de maig de 2011, a les 16:47
  Jo, de moment, no començo a treure del calaix el reguitzell de manies, supersticions i promeses pre-final.
  M'espero a tenir la lliga al sac :)
  Sr. Tinc 4 de maig de 2011, a les 19:47
  i és que aquests no fallen, ja ho sabem!
  Anònim 5 de maig de 2011, a les 19:11
  Pots estar ben tranquila. I que no falti la copa en ma..
  XeXu 6 de maig de 2011, a les 21:24
  No sé, no sé, aquest any no ens tocaria, no? Haurem d'apel·lar al nostre nou esperit de guanyadors, que sembla que ens estem acostumant a guanyar, i abans del primer Wembley no ens menjàvem un torrat...