text: BCN & Sex: The end of the story
  Obviously la 2!
  No saps com m'has fet riure amb aquesta història! :)
  Per cert, en Gini i jo també tenim una "contrasenya" com vosaltres, és a dir, una pregunta a la qual l'única persona que la pot contestar és l'altre. És que som trekis i sabem que a qualsevol moment l'altre ens pot aparèixer vingut d'un futur "no muy lejano" i clar, així, en un primer moment, la reacció normal és dubtar del que ens hagi de dir... Nosaltres estem preparats per tot! :D
  ¡Ha ha ha! Molt ben pensat. El cert és que no era pas pretès i planejat, el tenir una cosa que només nosaltres sabem. Però em passa amb gairebé tothom, que tenim alguna cosa que només nosaltres sabem. Fins i tot amb tu n'estic segura que en trobaria alguna (per si te'm presentes en un futur vingut d'una altra galàxia).
  La resposta quan hi hagi més votacions. ¿Sabràs aguantar?
  18 de gener de 2010 a les 23:12
  Quin remei! De tota manera, en Gini m'està fent xantatge emocional i m'obliga a tancar l'ordinador. Ja faré aquí un cop d'ull demà. Nanit! :)
  18 de gener de 2010 a les 23:16
  Bona tarda, o bona nit, si ho llegiu des d'Europa.
  Si em permets ficar-hi cullerada, tot i que no vaig participar del debat en el seu moment (he llegit el post en qüestió) diria només dues coses: la primera, que un cop més, s'evidencia que la realitat supera la ficció. M'ha sembla una història per flipar per un tub! I en segon lloc, la meva votació va per la segona opció, però amb una variant al final: en lloc de dir que "són feliços i mengen aniços" jo diria que sí, que el noi decideix casar-se més que res pel "marrón" que se li presentaria pel fet de replantejar-se el casament i no tirar-lo endavant a aquestes alçades. Però tot i això, la seva relació ha quedat molt tocada, i d'aquí un any (o potser menys) ves a saber on pararan. Esperarem el desenllaç, i gràcies per compartir a la blogosfera totes aquestes intimitats.
  19 de gener de 2010 a les 1:20
  Gràcies, Pep. Bona proposta la variant de 2. En breu tindreu el desenllaç.
  19 de gener de 2010 a les 10:44
  També crec la 2. Però sense els anissos. Una interpretació del nuvi tipus: "Apa! Mira la que ha muntat "per mi"! Sí que mestima..." Sense valorar temes de gelosia i maquinacions diverses...
  Vaja... aquesta història la guionen per una pel·licula i semblaria massa ficció. La realitat sempre la supera? hehehe
  19 de gener de 2010 a les 13:28
  PD. Potser en David sí, però jo no em sé aguantar! Digues com va acabar! :D
  Higini, molt em temo que tens raó: si ho proposo com a guió per a una pel·lícula em dirien que és massa fictici... Però...
  Bé, m'ho has demanat amb tant de glamour que no puc estar-me'n de donar-te(vos) the end of the story tal com jo la conec.
  Sí, es van casar, tal com tenien previst. Desconec els arguments que la núvia va emprar per fer-li creure que aquest "incident" havia estat puntual i no es tornaria a repetir. Fossin quins fossin, van funcionar, i el nuvi no es va plantejar (o si ho va fer, va córrer una cortina ben gruixuda) en cap moment que aquesta reacció pot repetir-se en el futur, no només amb altres ex d'ell, sinó, posem per cas, amb alguna companya de la feina de la qual ella se senti gelosa, o amb una veïna només perquè se saluden a l'ascensor... (and so on).
  Potser el Pep té raó i tan sols s'han casat perquè a ell li ha fet mandra anul·lar el casament a un mes vista, qui sap. Potser l'Higini té raó i el motiu és que el nuvi ha quedat encegat per l'acció d'ella i li ha volgut donar un significat romàntic que, per a la resta de mortals, no té.
  Sigui com sigui, el mossèn (o com es digui) els va declarar marit i muller. No sé si mengen anissos, o si en menjaran durant gaire temps, però creieu-me si us dic que ja no m'importa.