text: Les expectatives per a la COP18 Doha – Territori i sostenibilitat
  Les expectatives per a la COP18 Doha
  26 Novembre 2012 territorigencat1 comentari
  Avui comença la divuitena sessió de la Conferència de les Parts, del Conveni Marc de les Nacions Unides per al Canvi Climàtic, que té lloc al National Convention Centre de Doha (Qatar) fins el 7 de desembre de 2012.
  Dins els reptes d'aquesta Cimera podem destacar per una banda la decisió que s'haurà de prendre respecte el segon període de compromís del Protocol de Kyoto, i per altra banda la necessitat de progressar de manera decidida en el desenvolupament dels instruments i acords polítics que han de donar lloc a l'acord universal sobre el canvi climàtic al que s'haurà d'arribar al 2015.
  Respecte el futur del Protocol de Kyoto a l'anterior Cimera de Durban ja es va acordar entrar en un segon període de compromís, però aquest acord està pendent encara d'elements molt importants. El primer és el compromís de reducció d'emissions de gasos d'efecte hivernacle que acceptin els països industrialitzats, el segon element és l'any de finalització d'aquests segon període, a Durban es va deixar obert entre el 2017 i el 2020.
  Cal recordar que els EUA no entraran en aquest Protocol, a més Japó i Canadà van anunciar que no formarien part d'aquest segon període i, fins i tot, Canadà que no pensava complir el seu compromís respecte els anys 2008-2012. A més, cal afegir que un segon període només pot reproduir l'esquema del primer, és a dir, que països com la Xina, Índia, Sud-àfrica, Brasil o Mèxic, grans emissors emergents, no tindran cap compromís vinculant de reducció.
  Quina importància podem donar a aquest segon període del Protocol de Kyoto si entre els països tradicionalment emissors només es preveu compromís de reducció per la UE, Austràlia i Nova Zelanda i dels països emergents cap tindrà compromís vinculant? Entrar en aquest període suposa donar un senyal que com a mínim una part del món continua treballant per afrontar el repte del canvi climàtic, a més permetrà seguir desenvolupant instruments jurídics, econòmics i tècnics per quan al 2020 entri en vigor el futur acord vinculant. Igualment, a nivell europeu les polítiques climàtiques estan íntimament lligades amb les polítiques energètiques i la millora de la competitivitat i la creació de valor.
  També es podria fer la pregunta a l'inrevés, podem excusar la nostra responsabilitat davant aquest enorme repte del canvi climàtic només amb l'argument que la resta de països no fan el que haurien de fer?
  Respecte les negociacions per arribar a un acord vinculant a llarg termini al 2015 i que entri en vigor al 2020, a Doha s'hauria de definir amb claredat els temes i calendari de treball. Les sessions de treball prèvies a la Cimera de Doha, celebrades a Bonn i Bangkok, no han donat els fruits esperats. Certament si no hi ha més voluntat política per un conjunt important de països, no es podrà avançar ni en la direcció adequada ni a la velocitat necessària, que permeti arribar a proposar un text al 2015 que sigui un punt de trobada entre els interessos generals del planeta i els interessos particulars dels Estats.