text: El cas Valtònyc: nova garrotada a la justícia espanyola | Josep Maria Quintana
  « Podem confiar en polítics que falsifiquen el seu currículum acadèmic?
  Sobre la necessària reforma constitucional »
  El cert és que em dol escriure aquest article perquè, pel poc que he vist i sentit, no em sembla que el cantant mallorquí conegut pel nom artístic de Valtònyc sigui un exemple de gaire cosa. Dubto que es tracti d'un músic brillant, d'un escriptor atractiu i d'un intèrpret de primera fila. Encara més, les lletres de les cançons que l'han fet famós em semblen pura gasòfia. Lletres insultants per al rei i moltes altres persones, lletres provocadores i barroeres, lletres sovint amenaçants…
  En definitiva, que és ben trist que un personatge d'aquest nivell hagi posat novament en entredit la justícia espanyola. I quan parlo de la justícia no em refereixo tan sols als magistrats de l'Audiència Nacional que el van condemnar a tres anys i mig per -cito textualment- "delitos de enaltecimiento del terrorismo, calumnias e injurias graves a la Corona, y amenazas no condicionales", sinó també al Tribunal Suprem, que va confirmar íntegrament la sentència dictada per l'Audiència.
  De fet, el Tribunal Suprem s'expressà amb contundència en refusar els arguments de l'acusat, que defensava haver actuat en exercici dels seus drets a la llibertat d'expressió i a la creació artística, i subratllava que el llenguatge del "rap" és extrem, provocador, al·legòric i simbòlic. Contràriament al parer de Valtònyc, el Tribunal Suprem va dir que "los referidos contenidos (de les cançons) no quedan amparados por la libertad de expresión o difusión de opiniones invocada por el acusado y su defensa" i adoptant els criteris de l'Audiència Nacional, va reiterar que aquesta havia tingut en compte que "la pluralidad de mensajes contenidos en las canciones (…) tienen un indudable carácter laudatorio de las organizaciones terroristas GRAPO y ETA y de sus miembros", fins al punt que "comporta una alabanza, no ya de los objetivos políticos sino de los medios violentos empleados por la citadas organizaciones terroristas y por sus miembros".
  No cal dir que la decisió del Tribunal Suprem que, com veiem, va considerar que les lletres de les cançons de Valtònic constituïen un "delicte d'enaltiment del terrorisme", a més "d'injúries greus i d'amenaces", va ser defensada fèrriament per l'Associació Professional de la Magistratura, que encarna -en línia amb el Tribunal Suprem- una trajectòria de pensament conservador, que els permet actuar de manera arbitrària, ideològica i sense mecanismes de control, com explicava jo fa quinze dies en un article que intitulava "Catalunya/Espanya: no a l'autocrítica i sí a la postveritat".
  Dic això perquè, en nom d'aquesta Associació professional, que és la majoritària entre els jutges espanyols, Celso Rodríguez Padrón considerava que la decisió del Suprem no resultava digna de cap crítica, perquè simplement aplicava el Codi Penal, opinió que argumentava dient que els delites d'odi i d'enaltiment del terrorisme tenen una via de comissió que no és altra que "l'expressió d'idees o missatges", i recordava que la llibertat d'expressió "no és un dret absolut i il·limitat".
  Uns dies més tard, el representant de "Jueces y Juezas para la Democracia" (associació minoritària de caràcter progressista dins la judicatura), afirmava que el delicte d'enaltiment del terrorisme hauria de reformar-se perquè no sigui tan obert ni doni lloc a interpretacions contradictòries. Per a aquesta associació de jutges, la seva aplicació deuria limitar-se a aquells supòsits en què es produeix "una incitació directa a la violència". Considerava alhora que es tracta d'un delicte excessivament castigat, amb penes de fins a tres anys de presó, i advocava per substituir a la llei la privació de llibertat per sancions econòmiques.
  Baixant a l'arena, el magistrat considerava que l'aplicació d'aquesta mena de delictes d'odi avui està actuant com "una pluja fina que va calant" i que està aconseguint una important restricció a la llibertat d'expressió. D'ací que suggerís que els jutges interpretin els articles del Codi Penal en clau constitucional, és a dir, tenint en compte que "la llibertat d'expressió és un dret fonamental i ha de prevaler sobre altres bens jurídics".
  I no es detenia aquí, ja que també defensava la conveniència de despenalitzar les injúries greus a la Corona (delicte pel qual Valtònic ha estat condemnat a un any de presó), recordant-nos que "el Tribunal Europeo de Derechos Humanos dice que el jefe del Estado no debe ser merecedor de especial protección, el Rey ya es inviolable por la Constitución, en lo demás debe tener una protección como el resto de los ciudadanos, y la fórmula actual da lugar a interpretaciones muy variadas y contradictorias". A més, en estar incorporat aquest delicte al capítol de delictes de terrorisme, la seva aplicació suposa una estigmatització afegida de l'acusat en equiparar la seva conducta a delictes tan greus com el d'assassinat o de segrest. I això em sembla un disbarat.
  Comparteixen també aquesta opinió representants del PSOE, de Podemos i d'Esquerra Unida. També el portaveu de "Juezas y Jueces para la Democracia", el qual creu que el Tribunal Europeu de Drets Humans d'Estrasburg (TEDH) anul·larà la sentència imposada per l'Audiència Nacional, ratificada pel Tribunal Suprem contra Valtònyc. Ben al contrari, el Partit Popular i Ciutadans segueixen defensant que aquest tipus penal és un bon instrument per a la lluita antiterrorista.
  Ara per ara no podem dir que passarà en el futur, però sabem que el TEDH determinà en una de les seves sentències que el fet de cremar fotografies del Rei forma part de la llibertat d'expressió, i obligà a Espanya a indemnitzar al dirigent abertzale Arnaldo Otegui amb 20.000 euros l'any 2011, després que aquest fos condemnat a un any de presó pel Tribunal Suprem per haver dit que el Rei Joan Carles I era "jefe de los torturadores".
  Però el que sí hem vist aquests dies és que el Tribunal belga que s'havia de pronunciar sobre l'euroordre d'extradició de Valtònyc ha desestimat la petició feta per Espanya. El jutge en qüestió ha establert que no es dóna la doble incriminació que havien observat els més alts tribunals espanyols. Per tant, que els fets pels quals el músic va ser sentenciat a Espanya entren en el camp de la llibertat d'expressió i no són delicte a Bèlgica.
  Certament que la decisió no és ferma, ja que la fiscalia belga ha recorregut el fall poc després d'haver-lo conegut. Per tant, ho haurà de resoldre la Cort d'Apel·lacions belga o bé, en última instància, el Tribunal de Cassació d'aquell estat. Però del que no hi ha dubte és que aquesta sentència posa novament en entredit la justícia espanyola, com ha succeït en tots els casos coneguts fins ara dels polítics catalans que decidiren emigrar a l'estranger.
  Diguem, però, finalment, que el procés continuarà. I no sols per l'apel·lació del fiscal a què acabo de fer referència, sinó també perquè els advocats de Valtònyc, crescuts pels seus èxits, no s'aturaran fins arribar al TEDH d'Estrasburg, convençuts que, un cop més, aquest tribunal europeu pot treure els colors a un Tribunal Suprem que no està a l'alçada del que demana avui una societat moderna, lliure, avançada i respectuosa amb els Drets humans.
  This entry was posted on 23 Setembre 2018 at 8:00 and is filed under Bloc de notes.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Both comments and pings are currently closed.