text: A la caputxina!: d'octubre 2013
  Publicat per fra Jacint Duran a 19:23 Cap comentari:
  Publicat per fra Jacint Duran a 13:29 Cap comentari:
  Rm 6, 12-18/Sl 123/Lc 12, 39-48
  Avui he fet la prova. He cercat la paraula holocaust a internet i el primer que m'ha aparegut ha estat, com ja suposava, la referència a l'extermini dels jueus que tingué lloc durant la Segona Guerra Mundial de mans del totalitarisme nazi. Com aquella barbaritat fou ben grossa, ha quedat per sempre més fixada a la nostra memòria col·lectiva la paraula holocaust a aquella massacre i d'aquí també que l'apliquem a qualsevol altre tipus de barbaritat semblant.
  Però holocaust és un mot que prové del grec i que vol dir "consumit del tot" fent referència a un tipus de sacrifici en què la víctima era tallada a trossos i cremada del tot en ser oferta a Déu. A Israel era un sacrifici solemne que es feia dos cops al dia, al matí i a la tarda, en expiació per a tot el poble. Quan el poble d'Israel es va quedar sense sacerdots i sense Temple, aquest sacrifici fou substituït per una pregària especial oferta també al matí i al vespre. En la litúrgia cristiana són les nostres pregàries de Laudes i Vespres.
  Però es podria dir que hi ha una altra manera de considerar el mot holocaust, i és el que avui ens suggereix sant Pau a la primera lectura: No deixeu regnar el pecat en el vostre cos mortal seguint les vostres passions, no presteu al pecat el vostre cos perquè en faci armes per al mal; més aviat oferiu-vos a Déu, ara que heu passat de la mort a la vida; oferiu-li tot el que sou com a armes per al bé.
  Hi ha tot un programa de vida en aquestes paraules de l'Apòstol, perquè aquest oferir-se del tot no és una tasca que es fa un dia i prou, sinó que, com suggeria als seus practicants l'holocaust que dos cops al dia era ofert al Temple de Jerusalem, ha de ser un oferiment sense reserves de tot el que som i tenim cada dia i tots els dies de la nostra vida, perquè el nostre tarannà és més aviat el contrari: volem posseir, volem controlar, volem assegurar tot el que som, tot el que tenim i tot el que hi ha al nostre voltant i que potser no és nostre. I ho fem sovint oblidant que tot el que som i tenim és do, més encara, des del nostre baptisme està posat tot als peus d'un Senyor que té tot el dret a reclamar-ho, perquè és Senyor (sense ser un dèspota), perquè és Déu (sense ser un ídol esclavitzant), perquè és Aquell que s'ha encarnat, ha mort i ha ressuscitat per tots nosaltres.
  Cal veure, però, que oferir-se del tot, aquest donar-se sense reserves, no té res a veure amb un nirvana que cerca la fusió amb un poder ultra-transcendent i impersonal que acabaria també des-personalitzant-me a mi mateix en aquesta fusió; sinó que, per obra de l'Esperit Sant promès, més aviat és un dinamisme que em transforma en ofrena viva que esdevé aliment per als altres, generadora de vida, de justícia, de solidaritat, de pau... Aquest oferir-nos ens converteix, com Jesús ens diu avui a l'Evangeli, en administradors encarregats de donar l'aliment que pertoca als nostres germans i germanes. Administradors, és a dir, responsables de tot el creat: persones, animals i entorn.
  Presentem, doncs, al Senyor tot el que som en la nostra pregària de Vespres i demanem-li que ens concedeixi de ser transformats en ofrena per a ser consumida, a fi que la nostra vida pugui generar la vida de Déu en el cor dels homes i dones de la nostra societat, com sant Joan de Capestrano fou la sal i la vida de Déu per als seus contemporanis.
  Publicat per jesuscaputxi a 10:35 Cap comentari:
  Rm 2, 1-11/Sl 61/Lc 11, 42-46
  Sabeu el que és una campanya? El Diccionari manual de la llengua catalana la defineix així: Empresa política, comercial, etc., de durada determinada, que té un fi propagandístic, científic, comercial, etc. Per la definició ja s'entén que hi ha campanyes de moltes menes: campanya electoral, campanya comercial... però també hi ha campanyes sanitàries que ens volen posar en guàrdia davant determinades malalties tot donant-nos consells per a la seva prevenció. La campanya més típica sanitària és la de vacunació de la grip quan arriben els freds.
  Si em permeteu aquesta mala comparació, les lectures d'avui també són una mena de campanya sanitària. Jo diria que avui les lectures formen part d'una campanya anti-esclerosi. Si busco al mateix diccionari el mot "esclerosi" em diu el següent: Enduriment patològic d'un òrgan o d'un teixit degut a l'augment del teixit conjuntiu que conté. I em sembla que un problema molt greu que tenim la gent de missa, o els creients en general, és acabar patint de pneumo-esclerosi (perdoneu-me ara el neologisme), patint d'esclerosi espiritual.
  És el problema que Pau, en el seu llarg tractat teològic que és la carta als Romans, veu en els seus correligionaris. En el primer capítol, Pau s'adreça als pagans, per fer-los veure que necessiten Déu i que no tenen excusa, perquè Déu, a la seva manera, se'ls ha revelat i se'ls segueix revelant com Algú que té cura d'ells. Però en el capítol que avui hem llegit s'està dirigint als jueus, com aquells que haurien de tenir coneixement i que, quan el tenen, esdevé un coneixement que empobreix, que els fa més tancats i, a més, esdevé quelcom que es gira contra ells mateixos: Cada vegada que condemneu els altres us doneu la sentència, dirà, ja que vosaltres, tot i fer de jutges, feu igual que els qui desconeixen el Déu veritable.
  És la crítica de Jesús a fariseus i mestres de la llei en l'Evangeli d'avui quan, entre altres coses, com bé hem sentit, els diu: Ai de vosaltres, fariseus, que pagueu a Déu el delme fins i tot de la menta, de la ruda i de qualsevol llegum, però us passa per alt la pràctica de la justícia i de l'amor de Déu. Això és el que havíeu de complir, sense passar per alt allò altre.
  Sembla que Jesús no es vol carregar cap norma, ni cap devoció. Pagar el delme d'allò que un tenia estava ben estipulat a la Llei de Moisès. Però pagar el delme hauria de ser, en primer lloc, una acció de gràcies pels dons rebuts de Déu i, en segon lloc, una disposició del fons del cor de posar allò que dono a l'abast dels que res no tenen. Per alguns, però, el delme només era fer el que tocava. I això, fer el que toca, és un símptoma d'esclerosi espiritual.
  L'esclerosi espiritual és perillosa per això mateix. Perquè no ens adonem i fem d'allò que hauria de ser un mitjà que em portés a una vida plena amb Déu, un fi en sí mateix. De la pràctica, la devoció o l'hàbit que em va humanitzant, em va entendrint, em va omplint d'entranyes de misericòrdia i em va fent semblant a Déu mateix amb el seu tracte amb la humanitat (Déu no fa diferències a favor dels uns o dels altres, de pagans o de jueus, dirà Pau) passem a una norma que em va limitant, que em va tancant en mi mateix i que acabo volent imposar als demés perquè tots se semblin a mi, que sóc (com discutir-ho!), qui millor acompleix el que Déu mana. Quan arribem en aquest punt, perillem: l'esclerosi quasi pot ser del tot irreversible. L'Evangeli ja no és més una Bona Notícia, ni per a mi (sóc esclau de la norma) ni per als altres (que tenint prou amb els esclavatges i càrregues de la vida, no en necessiten un de nou); l'Evangeli esdevé un anti-Evangeli: una llosa pesada que oprimeix.
  Prenguem les lectures d'avui, doncs, com aquesta campanya anti-esclerosi espiritual que Jesús avui ens ofereix, per a prendre mesures i deixar-nos convertir per Déu mateix.
  Publicat per jesuscaputxi a 12:29 Cap comentari:
  Publicat per fra Jacint Duran a 12:06 Cap comentari:
  Jo 3, 1-10/Sl 129/Lc 10, 38-42
  A part del Santíssim, com és natural, en el nostre oratori sempre hi ha, als peus de l'ambó des d'on es proclamen les lectures, una icona presidint la pregària; icona que anem canviant depenent del temps litúrgic, de la solemnitat, festa o memòria del sant o santa que toqui celebrar. Avui, que no fem memòria de cap sant en especial, si ens haguéssiu acompanyat aquest matí a la pregària de Laudes en l'oratori, us haguéssiu trobat amb una icona molt coneguda. Sabeu quina? La Trinitat d'Andrei Rubliev (sant des del 1988 per l'Església Ortodoxa Russa). Ja la coneixeu. Està inspirada en el text bíblic del Gènesi (18, 1-8) on Abraham rep la visita de tres personatges misteriosos que parlen i actuen com un de sol. Abraham els rep i, com segueix encara essent costum al països de l'Orient, practica l'hospitalitat tot convidant-los a un àpat.
  Per a mi és una obra genial. És una de les icones que més fàcilment convida a la pregària contemplativa. El mutu mirar-se dels personatges dóna un aire de familiaritat i harmonia al conjunt de l'obra. Al centre una taula-altar, on l'àpat frugal allà servit suggereix l'Eucaristia, està disposada de manera que els ulls del qui contempla la icona hi van a raure tot just allà: els tres misteriosos personatges convidats per Abraham ara ens conviden a nosaltres a formar part de l'escena.
  M'hi ha fet pensar en tot això quan després he llegit les lectures d'avui. El nostre Déu és un déu que convida a l'home i a la dona d'avui a apropar-se amb confiança, fins a menjar i a beure amb Ell. Em sembla que aquesta és una possible lectura del que ahir i avui hem escoltat del profeta Jonàs. Déu envia el nostre "especial" profeta a Nínive amb una missió concreta que, al principi, no es revela massa bona: Vés a predicar a Nínive, la gran ciutat, i fes-li saber que m'ha arribat el clam de la seva maldat. I Jonàs no fa cas. A terra de pagans, jo? Mai de la vida! sembla pensar per dintre i se'n va en direcció contrària. Ja vam escoltar ahir les peripècies i avui el veiem més obedient. Jonàs és a Nínive i predica. Però la predicació té un resultat que el mateix profeta no esperava: La gent de Nínive cregué en Déu: proclamaren un dejuni i, des dels més poderosos fins als més humils, es vestiren de sac. Déu convida (ens convida sempre) a la reflexió profunda, al canvi, a la conversió, al camí de tornada a Ell, perquè segueix estimant tothom, ni que siguin "paganots" de l'alçada d'un zigurat com els de Nínive.
  L'Evangeli, en canvi, ve a mostrar-nos una de les grans paradoxes de la nostra fe, ja que el nostre Déu no es deixa prendre mides, sempre s'escapa de les nostres suposicions fetes de mirar massa arran de terra: el Déu que convida, esdevé ara el Déu hoste, el Déu que es deixa convidar. En Jesús el veiem arribar a Betània. Les paraules de Jesús a Marta: Marta, Marta, estàs preocupada i neguitosa per moltes coses, quan només n'hi ha una de necessària. La part que Maria ha escollit és la millor, i no li serà pas presa, no les entenc com una recriminació, sinó com un consell, a ella i a nosaltres: si hem convidat Déu a formar part de la nostra vida, ben cert que serà un bon hoste, però exigent. Perquè el Déu que escolta el clam del necessitat i del pobre, és també el Déu que desitja ser escoltat. L'Amor desitja ser estimat.
  Avui, sense saber quines eren les lectures que tocaven a la missa, he llegit un text de Sant Francesc com tenim per costum de fer com a Invitatori. Providencialment, ara ho penso així, ha estat el següent: I fem sempre en nosaltres un estatge i un sojorn per a ell que és el Senyor Déu totpoderós, Pare, Fill i Esperit Sant... (Regla no Butllada 22, 27a). També Sant Francesc convidava els seus frares (i a tots els qui el volguessin escoltar) a convertir-nos, com Abraham, en hostatgers de Déu, de donar-li estada i sojorn en el nostre cor, per poder tenir accés a les seves delícies. Aquesta Eucaristia d'avui és la realitat pregona d'aquest convit.