text: Un comodí és un "tapaforats", segons l'Optimot (servei de consultes lingüístiques que ofereix la Direcció General de Política Lingüística en col·laboració amb l'Institut d'Estudis Catalans i el Centre de Terminologia TERMCAT), és a dir "una persona que supleix les deficiències d'altri". Hi ha persones comodí en el món laboral i també a l'àmbit familiar.
  A la família, aquestes persones intenten omplir tots els forats. Solen llevar-se abans que ningú per despertar els fills, el marit o la muller, preparar l'esmorzar, treure el gos, posar el menjar al gat i acompanyar a uns i altres a l'escola, el treball o el dentista. Es diferencien de les persones multitasca en què, mentre aquestes realitzen molts treballs al mateix temps, les persones comodí realitzen tasques, no necessàriament al mateix temps, que podrien o haurien de ser realitzades per altres persones. Elles es reorganitzen permanentment per encaixar i compatibilitzar les seves pròpies obligacions amb aquelles que els deleguen o elles prenen prestades. I com no aconsegueixen arribar a TOT, senten que han fallat i fracassat.
  En Pere és un empleat que sovint sentia que fallava. Volia que tot sortís perfecte i, quan l'equip es distribuïa el treball, esperava a veure quines feines escollien tots abans d'assignar-se ell aquelles que ningú havia escollit. A continuació, avaluava en què podia fallar cada membre de l'equip per a, com a bon comodí, esmenar qualsevol error.
  Maria, una dona de seixanta i pico, es queixava de cansament i manca d'energia. Quan li vaig preguntar què feia durant el dia, va enumerar una infinitat d'obligacions que es desenvolupaven en uns horaris impossibles que canviaven dia a dia, depenent dels treballs, estudis i oci de les seves filles, gendres i nets. Era la perfecta dona comodí.
  Què indueix a aquestes persones a convertir-se en comodins? Què s'amaga darrere de la seva incapacitat per posar límits i dir "no"?
  En molts casos, trobem una necessitat de control, perfeccionisme i manca de confiança en els altres. Estan convençudes que elles sempre ho faran millor. En altres casos, veiem que la seva autoestima està lligada a una autoimatge de superhome o súper dona. I en moltes altres ocasions, observem sentiments de culpabilitat per dir "no" i por a "perdre" l'amor que els professen.
  Però quin és el preu que estan disposades a pagar per a què les estimin? Pensen que s'han de guanyar l'amor i l'estimació dia a dia? Pensen que han de seguir actuant com a comodins per conservar l'amor dels éssers estimats i la seva pròpia autoestima?
  Com pretenen no fallar si l'objectiu que s'han marcat és difús i canviant perquè no depèn d'elles?
  Aquestes són algunes de les qüestions que en Pere, la Maria i molts altres Peres i Maries han de plantejar-se per deixar de ser comodins o tapaforats i deixar de viure en funció d'allò que els altres fan, no fan o de com ho fan. Un cop han pres consciència de la situació, es tracta de posar-se a treballar per canviar la "auto imposició" per la "lliure decisió". És a dir, decidir lliurement i conscientment allò que volen assumir i allò que no.
  Aquest procés de canvi requereix posar límits, permetre's dir "no", deixar que els altres assumeixin les seves responsabilitats, acceptar que no es pot arribar a tot ni s'ha de perseguir la perfecció. I que l'amor ha de ser el motor dels nostres actes i no la recompensa. Només així, es podrà aconseguir deixar de ser un comodí a mercè de la conveniència dels altres amb missions, si no impossibles, si difícils de complir.