text: Les partícules elementals | El Biblionauta
  Títol: Las partículas elementales (Les particules élémentaires)
  Any: 2012 (1998)
  A algunes novel·les, la millor manera d'aproximar-s'hi és sense saber-ne gaire res. Aquest ha estat per a mi el cas de Les partícules elementals, del francès Michel Houellebecq. Coneixia evidentment el títol, recordava vagament que havia estat tot un fenomen editorial a França, quan es va publicar, ja fa uns anys ("clàssic modern", l'han anomenat alguns) i em sonava que el seu argument girava entorn del maig del '68. Poca cosa més, sincerament. I sí: la novel·la ha estat tot això en 317 de les seves 320 pàgines. Les pitjors, val a dir. En les tres darreres, però, pateix una mutació que la converteix en alguna cosa més, del tot diferent, millor. En acabar l'epíleg, en només tres pàgines, l'autor li dóna la volta radicalment a l'argument i aconsegueix descol·locar el lector amb el sentit final. I senzillament, aquest gir argumental he de confessar que potser és trampós, però m'ha semblat una autèntica meravella, d'aquells que converteix una bona novel·la (com m'havia semblat fins llavors aquesta, en el millor dels casos) en una novel·la extraordinària.
  Houellebecq se situa en el futur i retrospectivament ens parla en aquestes primeres tres-centes i escaig pàgines de Bruno i Michel, dos germanastres abandonats per la seva mare (va marxar a una comuna a Califòrnia) i que s'han conegut tard a la vida. Després d'haver viscut separats i ignorant-se durant molt de temps, es retroben i, a la seva manera, comparteixen la seva visió del món en arribar al punt mig de la vida i afrontar la "crisi dels quaranta". Bruno és un obsés sexual, un misogin, un narcisista i un racista d'inclinacions psicopàtiques que no veu sentit a la vida. Per això només troba objectiu abandonant-se tant als plaers sexuals que li ofereix una societat immoral erigida damunt les restes decrèpites de filosofies new age sorgides del maig del '68 i basades, al seu torn, en la ideologia hippy (el tarot, els xakres, la meditació, els cristalls, el xamanisme, el tantra…), com a la ultraviolència que li proporcionen les snaf movies i els serial killers, com Charles Manson.
  Los hijos bastardos de los hippis de los sesenta.
  Aquestes pàgines són un no parar d'orgies i ejaculacions i de violència desmesurada força excessives i que en més d'una ocasió donen la impressió que busquen la provocació per la provocació, acostant-se perillosament a la pornografia gratuïta, sense objecte ni motiu. No són les millors del llibre. Michel, en canvi, és del tot indiferent als plaers de la carn, viu enclaustrat en la seva feina intel·lectual a la recerca d'una fita inconcreta però que a la novel·la se'ns diu que és fonamental (una fita que ha de canviar radicalment el curs del món) i que li ha valgut un reconeixement universal indiscutible en el futur. Com el seu germanastre, però, Michel tampoc sembla trobar-li sentit a viure. Aquestes tampoc són les millors pàgines del llibre. Tan excessives com les sessions masturbatòries i orgiàstiques de Bruno resulten les pàgines de detallada informació en el camp de la genètica i la biologia referents a les investigacions de Michel, la veritat.
  Superant una lectura superficial que, evidentment, no s'adiu gens a l'esperit últim d'aquesta novel·la, molt més complexa i difícil del que pugui fer l'efecte en una primera aproximació a la lleugera, ens adonem que en el fons, Les partícules elementals ens parla de dos grans temes: del desig com a font de la insatisfacció dels homes i del pas del temps, dels canvis. De l'evolució a petita escala (la que un mateix es veu en el propi cos a mesura que va creixent) i a gran escala (en les espècies). Una des de la praxis i l'altra des de la theoria, les vides de Bruno i Michel ens expliquen això, són les dues cares d'una mateixa moneda. La cultura occidental està fonamentada en el sexe i la violència. Qualsevol saviesa en l'homo sapiens sembla estar basada en aquests dos principis. Eros i Tànatos. L'home malda per trobar satisfacció al seu desig en el sexe, la violència i d'altres excessos, però no el troba. És insaciable. Occident s'ofega en una degradació sense aturador, en un individualisme cec, que el du a l'autodestrucció. Bruno i Michel, tots dos a la seva manera (la bogeria, el suïcidi), també s'acaben destruint com aquest propi món caduc dels homes en què viuen. Vivim.
  És un presagi de la fi del món, evidentment, però alhora un anunci d'alguna cosa millor, d'un món nou on no existirà aquesta necessitat del desig que ho fa malbé tot. No és debades la menció a Aldous Huxley, protagonista del capítol 10 de la segona part de la novel·la. Ultra haver estat el principal aval teòric del moviment hippy i un ferm partidari de la llibertat sexual i els paradisos artificials, la seva obra mestra de ciència ficció Un món feliç (1932) preconitzava en molts aspectes aquest món actual en què agonitzen els personatges de la novel·la d'Houellebecq.
  No desvetllaré el truc final, però sí que els diré que té molt a veure precisament amb Aldous Huxley, del qual escriu Houellebeq:
  I vet aquí el que dóna sentit al títol de la novel·la, aquelles "partícules elementals" amb què treballa Michel al seu centre de recerca a Orsay i que són la clau per entendre la novel·la, el nostre món i fins i tot el món futur.