text: iE+D – iemasd
  Autor: iE+D
  Eurostat ha constatat que L'Estat Espanyol ha reduït l'any 2016, 4 dècimes la seva pressió fiscal (la suma d'impostos i cotitzacions socials dividida pel PIB), fins arribar al 34,1% del mateix, estant 7,2 punts per sota de la pressió fiscal mitjana de l'eurozona. Atès que la reducció del dèficit públic ha de realitzar-se pagant els interessos d'un deute públic de gairebé el mateix valor que el PIB que suposa més del 2% del PIB, el marge que queda és temperar el creixement de despesa en altres partides pressupostàries. Hi ha hagut dues raons per trobar-nos a aquesta situació: — un creixement del 3,3% del Producte Interior Brut, que actua de denominador, — i uns canvis normatius fiscals que han impedit poder recaptar més de 6.000 milions d'euros, segons càlculs del propi Ministeri d'Hisenda. Això, sense entrar en el frau fiscal. Les decisions de reduir ingressos fiscals es prenen quan Espanya encara segueix tenint un dèficit estructural (ingressos menys despeses descomptant interessos del deute) no corregit. Eliminar-és imprescindible per reduir la mida del deute públic. És necessari per tenir marge de maniobra per quan hi hagi un canvi de cicle o canviïn alguns aspectes de la conjuntura beatífica exterior, tipus d'interès baix, política monetària laxa, tipus de canvi euro-dòlar reduït, preu del petroli relativament suportable o una excel·lent demanda turística. El Govern i els seus aliats parlamentaris confien en la inèrcia del creixement econòmic per reduir el dèficit excessiu pel que el nostre país està en la llista de països europeus sota especial observació de la Comissió Europea. I, encara més, tenir marge per a alguna de les seves prioritats, com baixar impostos. Però atès que la reducció del dèficit públic ha de realitzar-se pagant els interessos d'un deute públic de gairebé el mateix valor que el PIB que suposa més del 2% del PIB, el marge que queda és temperar el creixement de despesa en altres partides pressupostàries. I també mantenir uns criteris normatius restrictius de despeses que afecten molts ciutadans, per exemple, l'accés a les prestacions d'atur o la revaloració de pensions. Ens trobem, doncs, en una situació de recuperació parcial de dades macro-econòmics, amb un PIB i ingressos públics nominals similars als anteriors a la crisi, però altres dades mostren que la crisi no s'ha superat. Tots som conscients del dèficit de la Seguretat Social i com les llistes d'espera quirúrgica no es redueixen, així com de la falta de reforços en educació per reduir el fracàs escolar. Hi ha una necessitat de facilitar de forma sostenible despeses públiques no coberts. Certes partides pressupostàries tenen un significat clar de qualitat i esperança de vida. Aquest seria el cas de la dependència. El Ministeri de Sanitat i Serveis Socials ha reconegut que de 2012 a aquest any han mort unes 200.000 persones dependents, en llistes d'espera, sense gaudir d'una atenció que per llei tenien dret. Per tot això, des d'un plantejament volgut per la ideologia de l'estreta estabilitat europea, fins a un plantejament més social i contrari a la creixent desigualtat, la reducció del dèficit no ha de ser només per creixement econòmic, o que provingui d'un limitat creixement de despesa social per mantenir restriccions, pel sacrifici de llistes d'espera o desatencions corregibles. La política de cohesió europea ha de construir-se amb cooperació, harmonització i enfortiment del teixit productiu on la distribució de la despesa pública sigui en funció de pertànyer a la ciutadania europea i no del país de naixement. Espanya té un diferencial de set punts de pressió fiscal respecte als països de l'eurozona. Però, fins avui la política d'estabilitat només ha prioritzat la reducció del dèficit i alentir la despesa pública per assolir-lo. Ara, sembla que es vol incloure un Pilar Social a l'estabilitat, que ha d'incloure la seguretat d'emplenar les prestacions socials. Per això, que el camí d'ingressos públics siga estable i d'acord al creixement de les rendes i riquesa és tan important. Una lectura de cuan coherent siga la política d'estabilitat europea és la persecució efectiva de l'elusió fiscal de les multinacionals i si es dota d'uns mínims impositius en les rendes i riqueses de la seva ciutadania, aspectes en què els rectors de l'actual construcció europea no han estat molt eficients. Però, tornant al nacional, tenint en compte la manca de cobertures socials o d'inversió i el diferencial de pressió fiscal en perjudici de la ciutadania espanyola, no s'entén que es vulgui aprofitar el creixement econòmic per reduir normativament els impostos, eliminant progressivitat fiscal . Sobre això, vegeu la carrera de certs governs autonòmics i partits polítics per reduir l'impost sobre el patrimoni, successions o IRPF, mentre sobrecarreguen les rendes del treball (ja sigui en cotitzacions o IRPF) enfront de les rendes de capital i riquesa. Sense aconseguir la reducció del dèficit públic al qual s'oferien totes les retallades, independentment de com s'aconseguia, sense aconseguir arribar a cobertures socials en persones vulnerables, amb mancances inversores, s'ha reduït la pressió i progressivitat fiscals, contra una política d'estabilitat i millora de la cohesió i equitat socials. La dona cobreix, a hores d'ara, les mancances de l'Estat del benestar. De fet, la família –entesa des d'una concepció catòlica– incloïa l'home per sustentar-la econòmicament i la dona per reproduir-la i cuidar-la dia a dia. El rol del gènere femení, aleshores, era estar a casa. Des de la transició política a l'Estat espanyol, però, la dona agafà espais de llibertat i el protagonisme que li pertocaven. No debades, representen el 51% de la població. S'incorporà al mercat laboral. Primer tímidament. Ara, majoritàriament, amb un 58% d'ocupació femenina. Una taxa que queda lluny, tanmateix, de les xifres als països nòrdics, referents a la construcció del benestar. La perversió del llenguatge irrita encara més la dona, que du a l'esquena una sobrecàrrega de feina espectacular. La dona d'avuí, d'entre 25 i 45 anys és la que més malalties per estrès pateix de tot Europa". Tres vegades més que la resta de països de la UE. No debades, la mare ha d'atendre els infants. Poca broma! L'edat mitjana d'emancipació a l'Estat és de 32 anys. O siga que s'han de cuidar nens… i adults. A més a més, les persones dependents també són una de les tasques habituals de la dona. Padrins i padrines, familiars amb malalties… Tot plegat, representa un cost social molt elevat. I apunta que la raó de la baixíssima taxa de natalitat a l'Estat espanyol és a causa, precisament, de les dificultats per ser mare. Aleshores, hauria de reflexionar la classe política i incentivar la natalitat amb polítiques de família. Trobem, una altra vegada, que la despesa en protecció social a l'Estat espanyol és la més baixa de la UE, amb Grècia i Portugal. Es fa necessari demanar més recursos per a les llars d'infants, "amb l'objectiu que cap família quedi sense plaça per al seu fill". O ampliar la Llei de dependència, amb un servei –"eficaç", remarca– d'atenció a domicili. Així, la incorporació de la dona al mercat no seria una suma de responsabilitats professionals i familiars. Tanmateix, la classe política planteja mesures a curt termini, en el millor dels casos. Els Socialistes, per exemple, instaurà el cèlebre xec bebè de 2.500 €. Ara bé, no hi ha una política ben definida d'atenció familiar. Família és un terme ben pervertit. Al nord d'Europa, però, la integració de la dona al mercat vingué acompanyada d'un estat del benestar que garantia la independència de la dona. La taxa d'ocupació laboral és del 77% a Suècia, del 75% a Dinamarca, del 76% a Noruega… Dades que fan que es plantegem que si Espanya tingués la mateixa taxa, ara hi hauria sis milions més de dones generant riquesa i pagant els seus impostos. El País Valencià compta amb la pitjor cobertura de serveis socials de l'Estat espanyol i per extensió es troba a la cua d'Europa en aquesta matèria. Així ho afirma l'Índex de Desenvolupament dels Serveis Socials 2012, la primera anàlisi comparativa de totes les autonomies de l'Estat elaborada els darrers 25 anys. L'informe situa el País Valencià com la comunitat autònoma amb el sistema de prestacions socials més endarrerit, atorgant-li una qualificació de 0,80 punts sobre 10. L'Associació Estatal de Directors i Gerents de Serveis Socials, autora de la investigació, assegura que l'escàs esforç econòmic i polític, però sobretot la manca d'implicació de les entitats locals, són la causa d'aquest endarreriment. Una de les claus per entendre aquesta baixa valoració del País Valencià és la manca de despesa en serveis socials, fet que li atorga una molt mala puntuació en l'àmbit de rellevància econòmica (0,2 sobre 3 punts possibles). L'informe assenyala que de l'anàlisi de les dades facilitades per la Secretaria d'Estat de pressupostos es desprèn que la despesa anual per habitant dedicada a serveis socials és de 129,6 euros, la segona més baixa de tot l'Estat espanyol, tan sols per damunt de la de les Illes, on es destinen 119,8 euros per cada habitant. A Catalunya la despesa per habitant és de 281,1 euros, molt similar als 280 de mitjana estatal. Els altres dos indicadors utilitzats per determinar la rellevància econòmica dels serveis socials –despesa en serveis socials en relació al PIB autonòmic i en relació a la despesa total executada– també evidencien una situació deficient al País Valencià. Segons dades de l'Institut Nacional d'Estadística espanyol (INE), les institucions valencianes només dediquen un 0,65% del PIB a les prestacions socials, la meitat de la mitjana estatal, que se situa en un 1,25%. Pel que fa al percentatge en serveis socials sobre la despesa total executada per la comunitat autònoma, la xifra se situa al 4,28%, quan la mitjana estatal és del 6,93%. El repàs als indicadors bàsics posa de manifest les mancances de cobertura. Així, segons les dades facilitades pel ministeri espanyol de Sanitat, al País Valencià hi ha un treballador en el sector dels serveis socials per cada 6.537 habitants, mentre que la mitjana estatal és d'un per cada 3.858, ràtio superada pel Principat i les Illes, que en tenen un per cada 2.371 i 1.598, respectivament. La manca de cobertura de les persones amb dependència és un altre dels factors crítics que analitza l'informe. El percentatge de persones que reben prestacions d'atenció a la dependència només arriba al 0,86% de la població valenciana, quan la mitjana estatal és de l'1,59%. Així mateix, el percentatge de persones amb el dictamen que dóna dret a prestació en el Servei d'Atenció a la Dependència però que no la tenen prescrita se situa en el 40,5%, percentatge molt superior a la mitjana estatal, que és del 28,9%. Pel que fa als serveis relacionats amb la tercera edat, al País Valencià el nombre de places residencials per a majors de 65 anys és reduït, ja que per cada cent persones que superen aquesta franja d'edat hi ha 3,1 places, front a les 4,3 de mitjana estatal. Les dades del Ministeri de Sanitat i de l'IMSERSO, subratllen les mancances del Servei d'Ajuda al Domicili. Només el 2,74% de les persones majors de 65 anys rep aquest servei, menys de la meitat del percentatge de Catalunya (4,77%), o de l'Estat espanyol (4,69%). A més, la intensitat d'aquestes ajudes a domicili també és més baixa al País Valencià, on la mitjana de temps dedicat és de 10,8 hores, mentre que la mitjana espanyola és quasi de 17 hores.
  Al País Valencià prima el sector privat i les residències són veritables empreses privades amb certs privilegis de cobrament front a altres col·lectius. El sector de la tercera edat i el de les persones amb discapacitat sovint es solapen i les polítiques socials no en fan la diferenciació corresponent. No mes podem fer una critica de la mal anomenada "Llei de la Dependència", perquè, fica a tothom en el mateix sac i no afavoreix la independència de les persones. Ofereix exclusivament residències i cuidadors assistencials a nivell familiar, i no intenta potenciar la vida independent, l'autonomia i l'autogestió de les persones. Pel que respecta a la cobertura, sols assenyalar una única dada positiva per al País Valencià: el percentatge d'acolliments familiars de menors és del 71,4%, superior al 63,5% de la mitjana estatal. Els paràmetres per mesurar la cobertura dels serveis socials no són equivalents a tots els estats, per això resulta impossible fer una comparació completa a nivell europeu. Sí que es poden analitzar, però, alguns paràmetres. Les dades disponibles de l'Eurostat sobre despesa social assenyalen que l'Estat espanyol dedica a aquesta matèria una xifra que ronda el 21% del PIB, mentre que al conjunt d'Europa supera el 27%. A França la despesa social representa un 30,5% del PIB, a Itàlia un 26,7%, a Alemanya un 27,7%, a Portugal un 24,8%, al Regne Unit un 25,3% i a Holanda un 28,4%. Aquest percentatge inclou, a més de la despesa en serveis socials, tot el que fa referència a sanitat i educació. Quant a la despesa social per persona, les diferències entre la mitjana espanyola i la d'altres estats són encara més grans. Si prenem com a referència les últimes dades disponibles de l'Eurostat, la despesa anual espanyola, tot i que ha augmentat un 32% durant l'última dècada, és de 3.925 euros per persona. Aquesta xifra contrasta amb la mitjana de l'Europa dels 25, que era de 6.258 euros per persona l'any 2010, i més encara amb la dels països més desenvolupats: Noruega (12.354), Suècia (9.744), Holanda (8.380), França (8.007), Bèlgica (7.908), Regne Unit (7.290) o Alemanya (6.561).
  Així mateix, el nivell salarial dels professionals que treballen en el sector dels serveis socials a l'Estat espanyol és dels més baixos de la Unió Europea, incloent fins i tot el diferencial del cost de la vida a cada país. Aquest sector, a més de prevenir l'exclusió social de les persones, genera molta ocupació. Diversos col·lectius denuncien la feblesa d'actuacions polítiques encaminades a potenciar la creació de llocs de treball a l'àmbit dels serveis socials, especialment al País Valencià, que té un 28,1% d'atur (segons dades de l'INE de l'últim trimestre de 2012), un dels percentatges més elevats de l'Estat. Les realitats socials més dures es fan més evidents en moments de crisi econòmica. Abans l'accés al sistema sanitari era universal i ara aquest dret es vincula a la cotització en la Seguretat Social, això és un desgavell administratiu perquè se'n queden al marge col·lectius minoritaris que precisen una atenció especial, com els immigrants sense papers. Joaquim Bosch, magistrat portaveu de Jutges per la Democràcia, afirma que una societat, encara que en paràmetres econòmics siga més forta, rica i beneficiosa per a la majoria, no té perquè ser la més justa. "Un estat, per ser realment just, ha d'assegurar a tota la societat l'accés a uns serveis, uns drets i unes necessitats bàsiques per desenvolupar-se com a persones, i és evident que el nostre sistema de protecció social no garanteix la llibertat i la igualtat". Les entitats del sector dels serveis socials remarquen que per garantir-ne la protecció seria necessari un marc jurídic més avançat, cohesionat i amb una planificació a llarg termini, similar al d'altres països europeus. Com assenyala el Comitè Espanyol de Representants de Persones amb Discapacitat (CERMI) "qüestions que haurien de constituir vertaders drets garantits s'estan derivant de manera sistemàtica a elements de desenvolupament normatiu de rang inferior, sotmesos de manera directa a la disponibilitat pressupostària i, en definitiva, a les prioritats i voluntats polítiques de torn".
  por iE+Den Sin categoría 15 enero, 2018 15 enero, 2018 2,745 WordsDeja un comentario
  Quan s'esgotava el llarg cicle expansiu de l'economia capitalista de la segona post-guerra, es va generar la situació que els economistes han anomenat de "estagflació", la combinació de estagnació amb inflació. Les despeses estatals acumulats en l'era de gran desenvolupament econòmic i les conquestes socials van començar a pesar sobre els governs, que van apel·lar a la inflació per atendre'ls. Va ser en aquest marc que van començar a sorgir elements que més tard es configurarien en l'ideari neoliberal. Una mena de neoliberalisme precoç estava continguda en les propostes de la Comissió Trilateral, quan proposen una "democràcia restringida ". L'Estat s'hauria tornat incapaç d'atendre les demandes dels diferents sectors de la societat, els que, actuant en democràcia, sobrecarregaria sobre les finances públiques, el atendre els drets que ja no era possible satisfer. Sorgeix el tema de la "ingovernabilitat", que es tornaria peça essencial en la centralitat dels ajustos fiscals, en el model neoliberal. Al llarg de les dècades següents, es van desenvolupar un munt de governs neoliberals i en les seves modalitats més radicals. Es coneixen els trets comuns d'aquests governs i els personatges que els han protagonitzat com a presidents elegits, reelegits i posteriorment detestats. Com herència de l'esgotament del model neoliberal, que el van seguir sostenint van ser derrotats sistemàticament en alguns dels més importants països. Fins que, recentment, producte d'una nova ofensiva conservadora, explotant debilitats d'alguns d'aquests governs, una ona de restauració conservadora s'expandeix altra volta per tot arreu del mòn occidental, fonamentalment. Imposen el mateix model de fa dècades, com si res hagués passat en els nostres països i en el món. Com si aquest model no s'hagués esgotat, com si no s'hagués instal·lat al centre mateix del capitalisme una profunda i perllongada crisi recessiva. Es tracta d'un neoliberalisme tardà. Desxifrar el neoliberalisme tardà, amb els seus anacronismes i les seves novetats, és condició indispensable per reactualitzar la lluita en contra d'aquest model devastador per als drets socials, per la sobirania nacional i per a la mateixa democràcia. Els economistes van intentar justificar les desigualtats que semblava tan preocupant a mitjans del segle XIX, les desigualtats que no són més que una pálida ombra del que estem veient avui. La justificació que es va plantejar va ser anomenada "teoria de la productivitat marginal". En poques paraules, aquesta teoria va associar majors ingressos amb una major productivitat i una major contribució a la societat. És una teoria que sempre ha estat estimada pels rics. L'evidència de la seva validesa, però, continua sent prima. Els executius corporatius que van contribuir a la recessió dels últims tres anys-la contribució a la nostra societat ia les seves pròpies empreses ha estat massivament negativa- va rebre grans bonificacions. En alguns casos, les empreses estaven tan avergonyides de cridar a aquestes recompenses "bonificacions de rendiment" que se sentien obligades a canviar el nom a "bonificacions de retenció" (tot i que l'únic que es conservava era un mal comportament). Els que han aportat grans innovacions positives per a la nostra societat, des dels pioners de la comprensió genètica fins als pioners de l'era de la informació, han rebut una pesseta en comparació amb els responsables de les innovacions financeres que van portar a la vora de la nostra economia global. Alguns consideren la desigualtat dels ingressos i s'enganxen a les espatlles. Llavors, què passa si aquesta persona guanya i aquesta persona perd? El que importa, argumenten, no és com es divideix el pastís sinó la mida del pastís. Aquest argument és fonamentalment incorrecte. Una economia en la qual la majoria dels ciutadans està empitjorant any rere any -una economia com la dels Estats Units- no és probable que superi el llarg recorregut. Hi ha diverses raons per això. En primer lloc, la creixent desigualtat és el flip side d'una altra cosa: l'oportunitat de reduir-se. Cada vegada que disminuïm la igualtat d'oportunitats, vol dir que no estem utilitzant alguns dels nostres actius més valuosos -la nostra gent- de la manera més productiva possible. En segon lloc, moltes de les distorsions que condueixen a la desigualtat -com les relacionades amb el poder de monopoli i el tracte fiscal preferent per interessos especials- minoren l'eficiència de l'economia. Aquesta nova desigualtat continua generant distorsions noves, perjudicant encara més l'eficiència. Per donar només un exemple, massa dels nostres joves més talentosos, veient les recompenses astronòmiques, s'han finançat més que no pas en camps que donarien lloc a una economia més productiva i sana. En tercer lloc, i potser el més important, una economia moderna requereix "acció col·lectiva": necessita el govern per invertir en infraestructures, educació i tecnologia. Alguns geverns del món s'han beneficiat enormement de la recerca patrocinada que va conduir a Internet, als avenços en la salut pública, etc. Però altres han patit durant molt de temps una infrainversió en infraestructura (observem la condició de les nostres carreteres i ponts, els nostres ferrocarrils i aeroports), en la recerca bàsica i en l'educació a tots els nivells. També hi ha més retallades en aquestes àrees. Cap d'això ha de ser una sorpresa: simplement passa el que passa quan la distribució de la riquesa de la societat es converteix en una barrera. Com més es divideix una societat en termes de riquesa, més rics els rics es tornen a gastar diners en necessitats comunes. Els rics no necessiten dependre del govern per als parcs, l'educació o la cura mèdica ni la seguretat personal: poden comprar aquestes coses per si mateixes. En el procés, s'allunyen de la gent comuna, perdent tota l'empatia que puguin haver tingut. També es preocupen per un govern fort, que podria utilitzar els seus poders per ajustar l'equilibri, prendre part de la seva riquesa i invertir-lo per al bé comú. El top 1 per cent pot queixar-se del tipus de govern que tenim als Estats Units, però en veritat els agrada molt bé: també està bloquejat per tornar a distribuir, també està dividit per fer qualsevol cosa, però menys impostos. Els economistes no estan segurs de com explicar completament la creixent desigualtat a Amèrica. Les dinàmiques ordinàries de l'oferta i la demanda han tingut un paper determinant: les tecnologies de laborsaving han reduït la demanda de molts "bons" treballs de colla blava de classe mitjana. La globalització ha creat un mercat mundial, enfrontant-se a costosos treballadors no qualificats als Estats Units contra treballadors no qualificats barats a l'estranger. Els canvis socials també han tingut un paper, per exemple, la disminució dels sindicats, que una vegada representaven un terç dels treballadors americans i ara representen al voltant del 12 per cent. Però una gran part de la raó per la qual tenim tanta desigualtat és que el 1% superior ho vol així. L'exemple més obvi és la política fiscal. La reducció dels tipus impositius sobre les plusvàlues, que és com els rics reben una gran part dels seus ingressos, han donat als nord-americans més rics prop d'un viatge lliure. Els monopolis i els monopolis propers han estat sempre una font de poder econòmic: des de John D. Rockefeller a principis del segle passat fins a Bill Gates al final. L'aplicació exagerada de lleis antimonopoliques, especialment durant les administracions republicanes, ha estat un dels objectes de Déu al primer percentatge. Gran part de la desigualtat d'avui es deu a la manipulació del sistema financer, gràcies a canvis en les normes que han estat comprades i pagades per la pròpia indústria financera, una de les seves millors inversions. El govern va prestar diners a les institucions financeres amb prop d'un 0 per cent d'interès i va proporcionar rescats generosos en condicions favorables quan tot el que no ho va fer. Els reguladors van donar la vista grossa a la manca de transparència als conflictes d'interès. Quan es mira el gran volum de riquesa controlat pel primer 1 per cent d'aquest país, és temptador veure que la nostra creixent desigualtat és un assoliment per excel·lència americà: vam començar camí enrere, però ara estem fent desigualtats en un món, nivell de classe. I sembla que estiguem construint aquest èxit en els pròxims anys, perquè el que va fer possible es reforça a si mateix. La riquesa engendra el poder, que genera més riquesa. Durant l'escàndol d'estalvi i préstec de la dècada de 1980, un escàndol, les dimensions, segons els estàndards d'avui, semblen gairebé pintoresques, el comissari del Congrés va demanar al banquer Charles Keating si els 1.5 milions d'euros que s'havia estès entre uns pocs funcionaris elegits podrien compra influència. "Sens dubte espero que així", va respondre. La Cort Suprema, en el seu recent cas Citizens United, ha consagrat el dret de les corporacions a comprar govern, eliminant les limitacions de la despesa de campanya. Els personals i els polítics estan avui en perfecta alineació. Pràcticament, tots els senadors dels EUA i la majoria dels representants de la Cambra són membres del primer percentatge quan arriben, es mantenen en el càrrec per diners del primer percentatge i saben que si serveixen el 1% superior, ho faran. seran recompensats pel primer percentatge quan abandonen l'oficina. En general, els principals responsables polítics de la branca executiva sobre comerç i política econòmica també provenen del primer 1 per cent. Quan les empreses farmacèutiques reben un regal de trilions de dòlars a través de la legislació que prohibeix que el govern, el major comprador de drogues, de negociar sobre el preu, no hauria de ser motiu de meravella. No hauria de deixar caure les mandíbules que no es pugui emetre un projecte de llei fiscal a menys que es facin grans retallades fiscals per als rics. Donat el poder del primer percentatge, aquesta és la manera en què esperaria que funcionés el sistema. La desigualtat distorsiona la nostra societat de totes maneres imaginables. Hi ha, per una banda, un efecte d'estil de vida ben documentat: les persones que queden fora de l'1% superior viuen cada vegada més enllà dels seus mitjans. L'economia de la computació pot ser una quimera, però el comportament d'inflexió és molt real. La desigualtat distorsiona massivament la nostra política exterior. El top 1 per cent rarament serveix a l'exèrcit, la realitat és que l'exèrcit "tot voluntari" no paga prou per atreure els seus fills i filles, i el patriotisme només arriba fins ara. A més, la classe més rica no se senti pessic dels impostos més alts quan la nació va a la guerra: els diners prestats pagaran per tot això. La política exterior, per definició, tracta sobre l'equilibri dels interessos nacionals i els recursos nacionals. Amb el primer percentatge a càrrec i sense pagar cap preu, la noció d'equilibri i restricció surt per la finestra. No hi ha límit per a les aventures que podem emprendre; empreses i contractistes només per guanyar. Les regles de la globalització econòmica també estan dissenyades per beneficiar els rics: afavoreixen la competència entre els països per als negocis, que impulsa els impostos a les empreses, debilita la protecció de la salut i el medi ambient i soscava el que solia ser vist com els drets laborals "bàsics", que Inclou el dret a la negociació col·lectiva. Imagineu-vos el que podria semblar el món si es dissenyaren les regles per fomentar la competència entre els països per als treballadors. Els governs competiran a proporcionar seguretat econòmica, baixos impostos als assalariats ordinaris, una bona educació i un entorn net, cosa que els treballadors els preocupen. Però el primer percentatge no necessita importar. O, amb més precisió, pensen que no ho fan. De tots els costos que imposa la nostra societat al primer percentatge, potser el més gran és el següent: l'erosió del nostre sentit de la identitat, en què el joc net, la igualtat d'oportunitats i un sentit de comunitat són tan importants. Europa s'ha compromès en tot moment a ser una societat justa, on tothom té la mateixa possibilitat d'avançar, però les estadístiques suggereixen el contrari: les possibilitats d'un ciutadà pobre, o fins i tot un ciutadà de classe mitjana, que arriben al cim als Estats Units són menor que a molts països d'Europa. Les cartes s'apilen contra ells. És aquest sentit un sistema injust i sense oportunitat que ha donat lloc a les conflagracions a l'Orient Mitjà: l'augment dels preus dels aliments i la creixent i persistent desocupació dels joves simplement. Amb l'atur juvenil al voltant del 50 per cent; amb un de cada sis ciutadans que desitgen una feina a temps complet que no siga capaç d'aconseguir-ne; amb un de cada set que pateix la "inseguretat alimentària", tenint en compte tot això, hi ha una àmplia evidència que alguna cosa ha bloquejat l'exagerat "baixant" del 1% superior a tots els altres. Tot això té l'efecte previsible de crear una participació d'electors d'alienació entre els 20 anys que en les últimes eleccions es va situar en un 21%, comparable a la taxa d'atur. Mentre observem el fervor popular als carrers, una pregunta que ens preguntem és: Quan arribarà a Europa? De maneres importants, el nostre propi país s'ha convertit en un d'aquests llocs distants i amb problemes. Alexis de Tocqueville va descriure una vegada el que va veure com una part principal del geni peculiar de la societat, cosa que va anomenar "un mateix interès propi". Les últimes dues paraules van ser la clau. Tothom té un interès propi en un sentit estret: vull el que és bo per a mi ara mateix. L'interès propi "entès correctament" és diferent. Significa apreciar que prestar atenció a l'interès personal de la resta, és a dir, el benestar comú és, de fet, una condició prèvia per al benestar final propi. Tocqueville no estava suggerint que hi hagués res noble o idealista respecte a aquesta perspectiva, de fet, suggeria el contrari. Era una marca del pragmatisme nord-americà. Aquests americans caninos van entendre un fet bàsic: buscar l'altre noi no és només bo per a l'ànima: és bo per als negocis. El 1% superior té les millors cases, els millors educadors, els millors metges i els millors estils de vida, però hi ha una cosa que els diners no sembla haver comprat: entenent que la seva destinació està lligada a com els altres 99 percentatge en viu. Al llarg de la història, això és quelcom que el primer percentatge acaba d'aprendre. Massa tard.
  por iE+Den Sin categoría 21 diciembre, 2017 21 diciembre, 2017 2,486 WordsDeja un comentario
  "Cuida els teus pensaments perquè es tornaran actes.
  Cuida els teus actes perquè es faran costum. Cuida els teus costums perquè formaran el teu caràcter" Mahatma Gandhi (1869-1948) Advocat, pensador i polític.
  La societat actual és cada vegada més conscient del seu no-saber i que progressa, més que augmentant els seus coneixements, aprenent a gestionar el desconeixement en les seves diverses manifestacions. En un món on tot és cada vegada més complexe, ha de recórrer a teories que manegen models de versemblança, però cap previsió exacta a llarg termini. En el món en què vivim, és cada vegada més difícil obtenir explicacions causals o previsions exactes. Fins ara consideràvem que la ciència únicament produïa saber, però ara està clar que també produeix incertesa, "zones cegues" i no-saber. El gran repte al qual ens enfrontem està en prendre les decisions adequades en condicions d'ignorància. Aquestes decisions requeriran noves formes de justificació, legitimació i observació de les conseqüències. "Quan més sabem, més sabem que no sabem". Això no és ni bo ni dolent, simplement és. Podria ser que en una societat caracteritzada pel desconeixement, la clau mestra estigui en la cooperació, a compartir la saviesa. L'avanç de les noves tecnologies està deixant gent a la cuneta. Bosses de pobresa, grups marginats i molta gent gran no ha pogut pujar al carro de la informàtica. Els sociòlegs saben que no tothom és capaç d'obtenir en un aeroport la targeta d'embarcament amb un telèfon mòbil a la mà. Ni això, ni moltes altres coses. S'han creat microruptures socials i bretxes generacionals que fa tres dècades no existien. Malgrat aquests inconvenients, l'evolució, el desenvolupament de la societat de la informació s'ha percebut, en el seu conjunt, com una cosa beneficiosa. Tots els éssers vius manipulen el seu entorn, fins al punt de recrear o destruir-lo. No és aquesta una característica específicament humana, sinó comú a tots els sistemes biològics. Com a exemple, considerem que organismes tan primitius i simples com els cianobacteris, a més de fabricar estromatòlits, han alliberat la pràctica totalitat de l'oxigen atmosfèric. Per assenyalar amb precisió la diferència, caldria especificar que la manipulació de l'entorn és de segon ordre, de naturalesa tecnològica. Així, quan es parla de els salts qualitatius en les habilitats per manipular l'entorn, és a dir, en la capacitat humana per dominar la natura, com ara el control del foc, la invenció de l'agricultura, el descobriment dels metalls, la revolució industrial o el sorgiment de les actuals tecnologies de la informació, han canviat d'arrel la nostra organització social i la nostra forma d'interpretar la realitat, es parla de desenvolupaments i avenços tecnològics. També es podria discutir si la comunicació simbòlica és exclusiva de la nostra espècie, depenent de com definíem el símbol. En qualsevol cas, podem acceptar que l'home és un versàtil especialista en l'ús d'aquestes habilitats. Certament, la comunicació simbòlica, des de l'aparició del llenguatge, s'ha desenvolupat amb l'escriptura, la impremta i els mitjans de comunicació (televisió, telèfon, servei postal, Internet …), és a dir, amb el desenvolupament de noves tecnologies. La humanitat ha evolucionat en dues direccions. D'una banda la biològica. De l'altra, la cultural i tecnològica. Aquestes evolucions s'han anat desplegant amb certa simetria durant milions d'anys fins que la cultural, en les seves dimensions tecnològiques i cognitives, ha pegat un salt cap amunt i ha generat una massa increïble de coneixement. En créixer el saber exponencialment al llarg de les últimes dècades, la base biològica i genètica de la humanitat començaria a patir una asimetria perillosa per als seus membres. Els límits biològics i neuronals de la condició humana serien incapaços d'assumir el creixement hiperbòlic de la informació disponible. Donada la creixent desproporció entre la capacitat col·lectiva per generar saber, i la capacitat individual per assumir-ho i integrar en la nostra experiència vital, sembla justificat i potser inevitable pensar en l'adveniment d'una 'societat de la ignorància o de la incultura. Dit d'una altra manera, ens trobem davant d'una tremenda paradoxa; una potent i reeixida societat del coneixement edificada en les societats postindustrials més avançades on l'èxit deriva en la creació d'una societat de incultes: els nous analfabets funcionals generats per les noves tecnologies. La societat del coneixement no només se solapa amb la societat de la incultura, sinó que la crea o almenys la mostra en tota la seva evidència . I la incultura, és un perill per a la democràcia. En conclusió, no és que haja fracassat el projecte d'una societat del coneixement, és que mai va existir aquesta possibilitat. D'altra banda, esperar que en augmentar la quantitat de senyal no vaja a augmentar proporcionalment la quantitat de soroll és una ingenuïtat. Finalment, negar-se a acceptar que l'increment de la deterioració del medi és conseqüència directa de l'increment de la població pot portar a creure que és possible millorar el medi social en un procés independent. Una altra ingenuïtat.
  por iE+Den Sin categoría 8 noviembre, 2017 872 WordsDeja un comentario
  El col·lapse social és una fallida a gran escala o una declinació a llarg termini de la cultura, les institucions civils i / o altres característiques principals d'una societat o civilització, de forma temporal o permanent. Hi ha tot un seguit de factors causants d'aquest col·lapse, que es realimenta ell sol, i fan difícil percebre el col·lapse, sobretot perquè aquest no és, com ens ha pintat Hollywood, un moment puntual, sinó un procés per etapes i que, per a major dificultat de percepció, no es dóna simultàniament en tots els llocs ni en totes les capes socials. Entre tots aquests factors considero que el declivi energètic causat per l'arribada del petroli al seu nivell d'extracció màxima (el que anomenem el zenit del petroli) i posterior declivi, és un dels que primer s'ha disparat el començament del procés del col·lapse. No en va la nostra societat depèn en un grau increïble d'aquesta font d'energia tan especial (en sectors com el transport la dependència és propera al 100%). De fet, l'anomenada "crisi econòmica" de 2007-2008 es considera que va venir causada pel pic de preus del barril que es va donar en aquesta època a conseqüència del zenit del petroli convencional, el que d'acord a la pròpia Agència Internacional de l' energia es va produir el 2006. Això no treu que hi hagi altres factors addicionals gravíssims que estan empenyent cap al col·lapse, a ritmes diferents, com el caos climàtic, que en realitat no és sinó l'altra cara de la moneda del mateix problema històric: la crema desaforada dels combustibles fòssils a la recerca del creixement permanent de l'economia industrial i capitalista.La fallida de les institucions socials i culturals és potser la manifestació més comuna del col·lapse. Mentre que el col·lapse social ha estat anteriorment considerat com el punt final d'una civilització, el fenomen és només una descripció del procés de canvi d'aquesta civilització. El col·lapse social certament no és un procés social benigne, però les societats poden no acabar ni perir quan col·lapsen. Per contra, poden adaptar-se i renéixer novament. El col·lapse pot desembocar en un empoderament de les seccions més marginades de la presa de decisions de la societat en col·lapse .. Actualment aquest fenomen és global: en tot l'opulent món occidental veiem manifestacions del creixent espai que ocupen les opcions que es reclamen rupturistes amb el sistema, que ataquen de manera oberta a les elits ( "la casta", se sol dir al Estat Espanyol), i que propugnen un canvi radical de les relacions econòmiques i socials de manera que es puga recuperar la prosperitat perduda, aquest contracte social que va afavorir, durant les dècades d'expansió econòmica, l'establiment de l'anomenat "Estat del Benestar". I mentre no es produïsca una volta a l'anterior status quo, l'animadversió de les masses contra les elits serà cada vegada més gran i les solucions que aniran sorgint seran cada vegada més radicals i eventualment violentes.
  Tot i que la configuració d'un sistema social més igualitari i amb un millor repartiment de la riquesa sens dubte afavoreix la cohesió social, no és la desigualtat del repartiment de la renda la qual ha afavorit aquest canvi tan abrupte de la percepció social. Simplement, perquè la desigualtat del repartiment de la renda sempre ha existit, en qualsevol escala històrica que es vulgui mirar, almenys des de l'Edat Antiga. El que realment ha canviat és un descens relativament ràpid des d'uns nivells de renda bastant elevats per a amplis estrats de la societat occidental. Certament, els nivells actuals són encara més elevats que els que es gaudien a Occident fa tan sols 4 o 5 dècades, però no venim del buit sinó que tenim un passat. I si els nostres pares i avis van poder acceptar unes condicions més precàries amb l'esperança d'aconseguir una vida millor per als seus fills, en l'actualitat el que s'ofereix de manera poc dissimulada són unes condicions cada vegada pitjors i menys garantides: ja vam comentar que és molt més difícil adaptar-se a un món en decreixement que a un en creixement. Si de cop desaparegués tota la població occidental i fora reemplaçada per població dels anomenats països emergents, acceptarien la situació actual i la considerarien un privilegi, fins i tot sabent que el descens era inevitable. És just aquesta generació criada a la fase creixent la que té més dificultats per acceptar el decreixement, sobretot amb el model de gestió que es proposa des de l'elit. I és per això que la batalla és aquí i ara: la generació dels nostres fills ja haurà crescut en el costum de decréixer i per a ells acceptar el que es dóna perquè "és el que hi ha" serà una cosa natural. Per això és tan important decidir aquí i ara quin és el model de decreixement que anem a adoptar, és per això que és tan urgent obrir públicament aquest debat abans que per la via de fet s'adoptin falses solucions encara més devastadores de la mà de cabdills sorgits per aclamació popular. Perquè aquesta és la qüestió de fons, la qual no es vol discutir però està a la base de tot el que està passant: que estem decreixent perquè és una cosa inevitable, una cosa que és conseqüència de la impossibilitat de continuar expandint la base energètica i material de la nostra economia. I si no podem consumir més energia i més materials, tot i que puguem mantenir un nivell molt alt, el nostre sistema econòmic-social tendeix a col·lapsar, doncs necessita que el consum continuï creixent. Altrament el nostre sistema entra en barrina, entra en una crisi, en què ja estem des de 2008, que no acabarà mai, no dins d'aquest paradigma econòmic. Durant els llargs anys que ja portem d'aquesta crisi, que en realitat té molt de crisi energètica no reconeguda, no pocs han teoritzat sobre com s'ha de manifestar una crisi energètica centrant-se en aspectes merament econòmics, prenent aquests en complet aïllament en el qual transcorre el fet econòmic. Però això no té res a veure amb com passen les coses en el món real. Si la quantitat total d'energia anualment disponible al planeta Terra deixa de créixer (punt al qual encara no hem arribat però al que ens estem acostant), llavors el PIB de tot el globus, tan estretament lligat al consum d'energia, deixa de créixer . I el dia que la quantitat d'energia disponible a la Terra disminueixi, llavors el PIB agregat de totes les nacions del món començarà un imparable descens que durarà dècades. Els prestidigitadors econòmics continuaran insistint que es pot, gràcies a l'enginy humà, seguir creixent consumint menys energia, però és una fal·làcia: com mostren les dades i ja hem discutit aquí, l'única desmaterialització que es pot produir és la de la classe mitjana. La seva destrucció, vaja. Així que no és de sorprendre que en aquests anys de progressiva alentiment del consum energètic global a qui li haja tocat rebre el pes de la crisi siga justament a les classes treballadores, i que siguen aquestes les que estiguin propiciant el sisme submarí polític que estem vivint, des de Grècia fins a EUA passant pel Regne Unit, Hongria o Polònia, i qui sap si demà França, Alemanya o L'Estat Espanyol. I si això ha passat mentre la producció total d'energia al món encara pujava, encara que fos més lentament, i mentre la producció del sector energètic més crític i més afectat, el dels hidrocarburs líquids (anomenats, en abús de notació, "petroli ", com si tots ho fossin) estava encara arribant al seu zenit, què creuen que passarà ara que tot indica que ja hem començat el descens de la producció de tots els líquids del petroli? Què passarà quan la lògica del benefici immediat, que va causar una gran descapitalització del sector dels hidrocarburs en els últims anys, comporti una caiguda ràpida, irreversible i sense precedents de la producció per raó de la excessivament forta caiguda de la inversió? Els nostres despistadísimos experts energètics continuen parlant del miracle del fracking i la quimera de la independència energètica dels EUA quan estem a punt de presenciar un col·lapse sense precedents del sector. Un col·lapse que es va a donar en un context de preus baixos, no alts, contràriament al que diu l'ortodòxia econòmica, perquè no han entès què significa entrar en l'espiral de destrucció d'oferta – destrucció de demanda. Mentre la classe mitjana es desintegra, com a conseqüència inevitable del descens energètic i el manteniment de les polítiques actuals, els nostres experts segueixen esperant l'arribada d'un senyal de preus que no vindrà per on ells esperen: per a quan el preu del petroli es torni a disparar (una cosa que inevitablement succeirà en els propers anys) serà ja massa tard: alguna cosa s'haurà trencat per sempre. El què ?, es preguntaran. Doncs el teixit social que sustenta aquest sistema econòmic. La fi del contracte implícit entre les elits i les masses, el que implica el col·lapse social. Un col·lapse del qual la Humanitat només ha demostrat ser capaç de sortir per tres vies: mitjançant l'aïllacionisme totalitari (cap al que sembla tendir el Regne Unit i potser el EUA de Trump), cap al militarisme predatori (el camí que més temps ha seguit EUA i el que sembla ser el preferit d'Europa, i sobre el que Espanya haurà de definir-se) o cap a la mobilització popular a la recerca de la resiliència i la simplicitat voluntària – el camí més difícil i impossible mentre se segueixi la ortodòxia econòmica dogmàtica actual.
  por iE+Den Sin categoría 6 noviembre, 2017 1,697 WordsDeja un comentario
  LA FORÇA DE L'EDUCACIÓ. La millora de l'Educació no vindrà exclusivament ni de la renovació de les lleis, ni de la simple actualització del llenguatge acadèmic, ni de l'adopció de les últimes tendències i innovacions pedagògiques. Previ a tot això hi ha la necessitat de recuperar el sentit genuí de l'Educació, el significat profund de la tasca educativa. L'Educació pot esdevenir quelcom important, valuós, vital, transcendental per a la pròpia vida. L'Educació ha de servir al ciutadà del s. XXI per practicar una vida més plena. LA IMPORTÀNCIA DE L'EDUCACIÓ PER AL FUTUR DEL PAÍS. Tothom coincideix que el repte és reduir el fracàs escolar a nivells europeus, i que per això cal inversió. Ara bé, difereixen en el diagnòstic i en les prioritats. LA IMPORTÀNCIA DE L'EDUCACIÓ INTERCULTURAL A L'ENSENYAMENT. Les recents onades migratòries que han arribat al nostre país entre els anys 1996 fins al
  2008 han transformat la societat catalana en una societat multicultural. En el període
  2000-2005 el percentatge de població immigrada a Espanya va créixer del 4% a l'11%,
  multiplicant-se per quatre, de manera que es va passar dels 0,9 milions de l'any 2000
  als 4 del 2006. Espanya és el país de l'OCDE que ha rebut un increment més gran en
  el nombre de població immigrada (7,1 punts), seguida a força distància per Irlanda (4
  punts). Amb tot, el percentatge d'immigració d'Espanya se situa encara molt per sota
  del de països com Austràlia (20,3%) o Canadà (18,9%). La majoria de la immigració s'ha
  concentrat al voltant de Madrid i Barcelona i també a les comunitats autònomes que
  configuren l'arc mediterrani, on destaca Balears (15,9%), seguida de València (12,4%),
  Múrcia (12,3%) i Catalunya (11,42%). A més a més, també és molt important que aquest alumnat s'integri dins del grup-classe com un alumne/a més, que hi sigui acceptat/da i que, alhora, senti valorada la seva identitat d'origen i se l'ajudi a participar dins de l'aula. Sovint, les condicions depobresa que pateix aquest alumnat, sumades a les seves dificultats acadèmiques, fan que puguen esdevenir un motiu de burla fàcil i de menyspreu per part de la resta de companys i companyes. EL PROCÉS D'ENSENYAMENT-APRENENTATGE, ENTRE PROFESOR I ALUMNE. Les reflexions al voltant de la relació que s'estableix durant el procés ensenyament-aprenentatge, entre professor i alumne, generalment parteixen de la consideració de rols prèviament establerts i tàcitament acceptats, que no conscientment, d'on deriven tot un seguit de normes sobre el seu quefer quotidià; ser puntual, evitar faltar a classes, passar llista, "ensenyar" als seus alumnes, avaluar el seu aprenentatge, omplir actes i lliurar-les a temps. De part de l'alumne, estudiar, complir amb les tasques i exercicis, assistir a almenys el 80% de les classes, arribar d'hora, posar atenció, etc. Complint tot això el o els objectius s'han aconseguit. ¿S'han aconseguit ?. Què s'ha aconseguit realment? ¿Complir un programa ?. Professor i alumne, així ubicats en l'espai escolar, es dilueixen com a persones, per assumir-se com a tals: professor i alumne. Què hi ha de la seva existència com a individus que habiten un espai social específic, amb interessos, aspiracions, desitjos, anhels, frustracions, enganys i desenganys. L'escola s'ha convertit en una institució que viu aliena al esdevenir quotidià dels individus que hi conflueixen; entre la vida a l'interior de l'escola i la vida fora d'ella s'obre una bretxa àmplia i profunda. I no em refereix a la tan esmentada bretxa entre els requeriments de l'aparell productiu i les capacitats que els alumnes adquireixen durant la seva vida escolar, sinó al fet que la vida social es mou a una velocitat que la institució escolar no arriba de vegades ni a visualitzar perquè ha forjat estructures que no permeten veure-ho; l'escola viu, pel que sembla, un altre temps, altres necessitats i altres aspiracions. En lloc de comprendre la problemàtica social i el que en ella esdevé, ens alarma veure el que passa, sense intentar comprendre-ho, però sobretot sense aconseguir situar el paper que l'escola requereix exercir en l'actualitat. Convé precisar: entenc per espai escolar l'esdevenir quotidià que es presenta a la institució escola amb la seua normativitat; els seus horaris, els seus criteris d'avaluació, els seus requisits d'acreditació, mateixos que permean les activitats que s'hi esdevenen, establint amb això una lògica pròpia. D'altra banda, l'espai social ho entenc com el lloc de l'esdevenir diari de l'individu fora del recinte escolar; família, activitats esportives, recreatives i culturals, etc. I no es tracta, evidentment, de pensar en dos mons diferents, sinó de dues esferes de la vida de l'individu que es mouen sota una diferent racionalitat: la primera assentada en una tradició contradictòria, mentre la segona s'agita en el vertigen aventurer de la modernitat tecnocràtica. Alguns pretenen omplir el buit generat permetent que els alumnes realitzen pràctiques en empreses, altres, portant a les institucions educatives a empresaris prominents o polítics de renom, per no estar aliens a l'esdevenir nacional però, un cop cobert el requisit, l'escola s'enclaustra en els seus veritats i continua movent-se en la seva pròpia lògica. El món es debat en lluites de poder, de valors i interessos, de propostes polítiques i econòmiques mentre l'escola segueix exigint-los als seus alumnes que no faltin a classes, que facin la tasca, que estudiïn els llibres (dipòsits de veritats) i tot això sense relació amb el que els alumnes vivencien abans i després d'ingressar al recinte escolar. Utilitzo el concepte vivencien en el sentit més ple, és a dir com a conjunt d'experiències que possibiliten la conformació d'una visió del món, visió que generalment és negada pel professorat i en ocasions per la institució escolar, i que és construïda per l'individu des els referents prèviament formats. Mons dividits, el social i l'escolar, s'enfronten com contraris, de tal manera que, alguns dels representants dels ensenyants, potser perquè la seva professió retrocedeix en una societat el nivell d'educació s'eleva, es defensen contra aquest moviment a favor de l'educació i dels drets dels infants, contra la pressió dels seus propis alumnes, i volen seguir sent o tornar a convertir-se en clergues, en mediadors entre els nens i la raó, encarregats d'arrencar als primers a la influència opressora de la seva família, del seu medi social, de la seva cultura local per fer-los entrar en el món obert de les idees matemàtiques i de les grans obres culturals. Pas el noble llenguatge no pot ocultar la seva debilitat, perquè imposa a l'escola una funció cada vegada més repressiva i un paper de reforçament de les desigualtats, ja que aquí es tracta de separar l'universal del particular, com la bona llavor del jull ". Però com visualitzar aquesta relació? Com possibilitar en l'espai escolar la recuperació de l'espai social ?. Crec necessari partir d'una reflexió sobre el procés ensenyament-aprenentatge, i la forma en què generalment es viuen les relacions entre docents i alumnes a l'interior del mateix, com a espai de trobada entre subjectes, entre individus que assumeixen la seva participació en un espai específic de actuació, per transformar-lo, en nom de la conformació (val a dir construcció) d'un món humanitzat, on el contingut, el saber i el coneixement adquireixin el caràcter de mitjans per a la comprensió del món. En aquest sentit, el professor requereix veure en l'alumne a un altre com a subjecte per poder afirmar el seu propi ésser subjecte. De la mateixa manera l'alumne requereix reconèixer en el professor a un altre subjecte, per poder afirmar-se a si mateix com a tal; Per sortir de la consciència i de les seves trampes, cal que el subjecte s'afirmi reconeixent a l'altre com a subjecte", però llavors cal assenyalar que el subjecte és la voluntat d'un individu d'actuar i ser reconegut com a actor, per aquest motiu entre professor i alumne hagi de generar aquest reconeixement, ja que altrament com suposar l'assumpció del compromís que el procés educatiu implica ?. En aquest sentit és important avui dia, en tant el desenvolupament tecnològic accelerat i la vida urbana moderna possibiliten l'aïllament dels individus, reconèixer que tota activitat humana es dóna sempre i necessàriament entre humans, i que el veritable coneixement i la comprensió del món només pot aconseguir realment en l'intercanvi intersubjectiu. El nostre mestre no és el món, les coses, els successos naturals, ni tan sols aquest conjunt de tècniques i rituals que anomenem cultura sinó la vinculació intersubjectiva amb altres consciències. D'açí que hàgem de trencar la idea "clàssica" de l'ensenyament com a lloc d'adquisició de coneixements entre algú que sap (el professor) i qui ignora (l'alumne) en l'entès que no hi ha ignorants absoluts, per concebre el procés ensenyament-aprenentatge com a lloc de trobada entre subjectes amb característiques pròpies, i que es manifesten en desitjos, valors, etc. És clar que l'alumne assisteix a l'escola per aprendre allò que ignora, però ho fa des de referents culturals específics, amb un llenguatge determinat, després llavors es tracta de permetre el diàleg entre subjectivitats. D'altra banda, en parlar de procés ensenyament-aprenentatge, no ho circumscric a l'espai de l'aula, sinó a l'espai escolar, la qual cosa implica prendre en consideració les diferents àrees i instal·lacions que el conformen i que possibiliten una visió més àmpla de l'aprendre; patis, biblioteca, laboratoris, cafeteries i jardins són espais de trobada permanent entre individus, en ells es dialoga, però la visió tradicional ens fa desconèixer com a espais d'aprenentatge. Si, reprenent la idea esmentada línies a dalt, de "mirar-nos" com a subjectes, reconeixem tots els espais assenyalats, i potser altres més, ens adonarem que els diferents esdeveniments que tenen lloc a l'escola, formen a l'alumne. Anant més lluny afirmaria que necessitem trobar vies de treball concret, i no només de relacions, amb el món de vida d'alumnes i professors, per poder potenciar l'aprenentatge de tots dos. Però, què té a veure això amb el reconeixement de l'alteritat? Que el reconeixement de l'altre no es dóna en abstracte, sinó en circumstàncies concretes d'actuació social, en espais específics on els individus s'hagin inserits, i on a partir de la seva assumpció com a subjectes poden permetre la transformació de les relacions que en aquests espais imperen: perquè l'alumne i el professor són dones i homes, joves i adults, persones concretes que viuen les diferents problemàtiques de la societat des de la seva situació específica en un espai determinat. Però a més, i cap allà vull orientar la reflexió, perquè quan parlem de professor i alumne, amb aquesta "neutralitat" terminològica asexuada, conformem una divisió que distingeix i classifica a dos grans grups humans, generat amb això distincions que tendeixen a negar l'ésser humà de l'altre, és a dir; se situa a cada un com alumne o professor, amb tot el que això implica, en el compliment de rols determinats per endavant, per al compliment d'una funció determinada, de la qual no pot sortir. Les característiques i qualitats personals de cada un dels subjectes es dilueixen per donar pas al compliment del rol establert: professor i alumne, estandarditzats; el gust per la lectura, la capacitat de memoritzar, l'interès per la naturalesa o la investigació, etc. són considerades com a iguals per a tothom. De la mateixa manera no es plantegen les diferències de gènere ni culturals i en nom de la universalitat es nega l'ésser individual, i amb això la possibilitat d'arribar a constituir-se en subjectes. En aquest sentit convé aclarir que l'altre ve a ser, per tant, l'individu reconegut com a subjecte pel meu Jo, i per tant li dec reconèixer la possibilitat de convertir-se en actor; les característiques personals coadjuven en aquest reconeixement. No es tracta de reformular el paper del docent a l'interior de l'aula, sinó de reconsiderar els papers assumits des d'una nova perspectiva. En efecte, pensar-se com subjecte, i pensar l'altre, alumne, com a subjecte, va més enllà de la crítica a les formes en què s'exerceix la funció docents ja que no n'hi ha prou amb pensar al professor en un paper menys autoritari o directiu, sinó el reconèixer que durant el procés ensenyament-aprenentatge entren en joc valoracions i concepcions del món que requereixen ser qüestionades es permet una reflexió més profunda sobre el coneixement, el saber, i els continguts i objectius que es persegueixen. Alguns mestres crítiquen les postures que s'han adoptat: dictador, conseller personal, el cuate informal, i proposa assumir la postura de facilitador grupal humanista. Jo afegiria que, en efecte, es tracta de qüestionar tals postures però que, si plantegem transformar l'educació de manera essencial, el pensar en assumir-se com a facilitador grupal humanista, amb tot el que això implica, només pot ser comprès a cabalidad trastocant tot el procés ensenyament-aprenentatge, la qual cosa implica considerar-lo de manera àmplia, com aquí ho vinc assenyalant; reconèixer que encara dins d'aquesta postura entren en joc relacions de poder i que per tant el seu reconeixement requereix reconèixer la lluita que es gesta entre subjectes, ja que el poder no és el inhumà, tot el contrari: és l'únic estricta i veritablement humà. De l'anteriorment esmentat es desprèn la necessitat de discutir més àmpliament el procés ensenyament-aprenentatge com a procés educatiu institucional i la seva relació amb la problemàtica social contemporània, mateixa que ens exigeix, en nom d'una societat amb múltiples problemes econòmics (polarització de la riquesa i marginació), polítics (violació de drets, afebliment de la democràcia, conflictes interètnics), ecològics (devastació, contaminació), socials (habitatge, serveis mèdics) i culturals (baix nivell educatiu, respecte a la diversitat, canvi de valors), un paper actiu (val dir com actors) i no només com a espectadors. Per aquest motiu em endinse primerament en l'anàlisi de l'educació. L'educació actual: reptes i perspectives per caminar junts. Vivim una època de transició. Aquesta asseveració tan evident pel que sembla, no és del tot reconeguda en la complexitat que tanca, doncs la seva acceptació com cal suposa l'adopció d'una postura moderna de manera conscient. La modernitat és canvi, repte, aventura, però al mateix temps genera una sensació de buit, tota vegada que els agafadors tradicionals desapareixen, a tal grau que, per a molts, vivim una època de pèrdua de valors. Així, el desencant postmodern irromp a l'escenari social generant la sensació de pèrdua de sentit, d'angoixa, de desesperança. Davant d'això, es presumeix, l'escola ha de possibilitar el retrobament de sentit que la vida requereix per desitjar participar-hi, però, en ocasions és tal l'afany de mostrar a l'alumne la realitat, amb la idea de fer-li conscient de la mateixa , que es genera allò que Eduardo Galeano anomena "la facultat de les impunitats". En lloc de "conscienciar", com pretenem, augmentem la sensació d'impotència, generant l'apatia. Caiem novament en la postura de posseïdors de la veritat a transmetre, per a això esperem de l'alumne un paper passiu, o com a receptor "actiu", negant contínuament la seva concepció del món, o bé enfrontant, sense reconèixer que com a subjectes actuants requerim entaular un diàleg en la comprensió del món; neguem, en última instància, que la constitució del món requereix de l'acció dels subjectes, i que la base per a això, en un món que s'aspira democràtic, és el diàleg en el sentit més ampli del terme. L'educació actual té davant de si, reptes que són indefugibles, en tant la formació de les noves generacions requereix considerar les condicions d'existència a les quals ens enfrontem, ara per ara, tots els éssers humans; cal trencar el mite de l'educació del matí, ja que els requeriments són actuals, partint de la consideració que en pensar d'aquesta manera aprofundim la separació entre l'escola i la vida. És clar que s'ha de d'educar en la comprensió dels canvis, i en aquest sentit l'educació ha de proveir d'un pensament "adaptatiu", en el sentit que Piaget i els constructivistes li donen al terme, com a possibilitat de reconeixement de les noves condicions per enfrontar el món. "Apostar per l'educació és apostar per l'autèntica i més sòlida transformació social. Apostar per l'educació és apostar pel desenvolupament de l'home, per l'autèntic desenvolupament de la humanitat ". Si creiem sincerament que vivim una època de transició, hem d'acceptar que una educació per a la transició ha de ser una educació de l'esperança, però no per a després, sinó per avui. Si la societat està canviant, per què l'educació no pot canviar ?. Però aquest canvi exigeix ​​la conformació d'un projecte específic pel qual lluitar i el qual construir si és que volem una societat cada vegada més humana. Una educació capaç d'enfrontar els reptes del món contemporani, requereix assumir el propi repte de transformar les seves estructures, començant per aquella que nega als agents involucrats professor i alumne, el seu ser persona, per poder convertir-se en subjectes actuants. Perquè no n'hi ha prou amb elaborar discursos democràtics quan la paraula ens és negada, o bé quan es permet parlar perquè no passi res. L'escola no només ha de permetre la participació activa de professors i alumnes, ha de exigir-la com a condició necessària per a la seva conversió conscient en persones. No es tracta que l'escola canvie a ningú, ja que arribaríem a formes subtils de totalitarisme, sinó que l'escola propicie espais perquè cadascú assumeixca la seva transformació, i és això el que exigeix ​​canviar les estructures de l'escola, però toca a professors i alumnes canviar-les. Tornant al punt central de discussió, la transformació de la relació professor-alumne durant el procés ensenyament-aprenentatge, requereix ser transformada en una relació pedagògica entre professor / persona (subjecte) -alumne / persona (subjecte), per donar peu a la possibilitat d'acceptació del paper actiu de cadascú, però això no suposa esperar que la institució escola permeta o dictamine que les relacions canviaran, sinó al fet que, al moment de reconèixer la necessitat de la transformació, professors i alumnes la porten a terme durant els moments que quotidianament comparteixen, possibilitant-se mútuament opcions; respecte pel propi saber i la pròpia ignorància, reconeixement de la creativitat que tots dos manifesten, reconeixement dels errors que tots dos cometen, en tant la concepció del món des de la qual parteixen no pot ser totalitzadora ni completa, ubicació adequada dels interessos i anhels que poden o no compartir, però que s'hagen fet presents al moment de treballar conjuntament, atrevir-se a dipositar en l'altre el compromís formatiu que exigeix ​​l'acte educatiu. En aquest últim sentit, cal reconèixer que els rols tradicionalment assignats han de canviar, i totes les tasques que la relació pedagògica suposa s'assumeixen mútuament; ¿Com podem formar a algú en la responsabilitat si no li permetem autoavaluar ?, com podem fomentar en un grup el sentit de justícia si no participa en la seva autoavaluació i l'avaluació dels seus companys ?, per què subvaloramos l'avaluació que els alumnes fan dels professors?, ¿si no es participa en la conformació d'un programa d'estudis, per què s'han d'assumir amb responsabilitat els seus èxits i resultats ?.
  És alarmant assabentar-se que els professors tendeixen a actuar represivamente contra aquells alumnes que els han avaluat malament, o bé, que justifiquen els resultats de la seva avaluació al·ludint a la "subjectivitat" dels alumnes, posant èmfasi en el sentit pejoratiu del terme; "Em van avaluar malament perquè vaig exigir", "no són capaços d'avaluar objectivament", "no saben el que volen", etc. Són expressions comunes entre els professors als passadissos i espais docents.
  Mas preocupant encara, és el fet de referir-se als alumnes amb qualificatius negatius: "són uns fluixos", "no volen llegir", "són apàtics", "res no els interessa".
  ¿Es pot ser educador partint de tals judicis sobre la persona amb qui es pretén treballar ?. La tasca educativa consisteix precisament en fer la persona educable. Si una persona ja llegeix, investiga, crea, etc. ¿Per què necessita al professor ?. No dubte que hi haga qui responga, "per ensenyar-li a aprofundir", "orientar adequadament", però, és aquesta la realitat de les nostres escoles ?. No. Per això hi ha educació !. Més encara, ¿som els professors aquest ideal que aspirem que els nostres alumnes siguen?
  Hem de reconèixer que a l'educació li toca la possibilitat de crear les condicions humanes necessàries per a la constitució de subjectes. L'individu com a subjecte; reptes i perspectives.
  La societat contemporània, fundada l'ideal modern, va possibilitar el desenvolupament de la ciència i la tecnologia a partir de l'envaniment de la raó però al mateix temps va portar a l'ésser humà a la crisi actual de fonaments, ja que no va permetre o negar, la existència d'altres formes de coneixement o sabers; es va assentar la racionalitat científica com a fonament del coneixement del món, d'on va derivar al mateix temps la seva explotació irracional en "benefici" de l'Home.
  Avui arribem a un qüestionament dels fonaments que van possibilitar el "progrés" de la "humanitat", en tant han emergit en grau summe les contradiccions del món modern; riquesa / pobresa extrema; elevada productivitat / escassetat de recursos; augment de la vida de l'home / desaparició d'espècies; ampli desenvolupament científic i tecnològic / mortaldat excessiva en poblacions pobres i falta de serveis, etc. Evidentment no es tracta de contraposar els extrems amb un afany derrotista, sinó d'observar com el món modern té davant de si la necessitat de superar les contradiccions assenyalades per retrobar camins possibles de desenvolupament humà, refundant la possibilitat de l'esperança.
  D'altra banda, el món modern ha fet emergir a l'individu com a "protagonista" de la història, encara que pugui reconèixer-se en això el sorgiment de l'individualisme contemporani. Crec convenient, en aquest sentit, fer algunes precisions, i més que el terme individualisme tendeix a generar desconfiança en aquells per als que la societat, els seus interessos, han d'estar per sobre dels de l'individu.
  El procés d'individuació en què l'ésser humà es veu immers és el resultat de múltiples condicions històriques; creixement urbà, desenvolupament tecnològic, múltiples manifestacions culturals, reconeixement de l'home com a ésser biològic individual, etc. Aquestes condicions tendeixen, en efecte a generar tendències a l'aïllament de l'individu en la societat, però paral·lelament, a redimensionar les seves pròpies possibilitats davant poders cada vegada més subtils i totalitaris, com arriben a ser-ho l'Estat, la Llei, el Mercat, la tendència més manifesta és l'estandardització de l'home; tots iguals davant la llei, tots sotmesos al poder de l'estat, que és el representant de la mateixa, tots iguals per al consumisme promogut pel "lliure" mercat. Això ens porta a reconèixer que el procés d'individuació no ha de ser demonitzat com pèrdua del sentit del que és col·lectiu o de la solidaritat humana, sinó aprendre a reconèixer-lo com resistència necessària davant poders avassalladors de la pròpia identitat personal, i per tant de la dignitat humana . Analitzem això amb detall.
  Al llarg del desenvolupament de la humanitat l'ésser humà es va veure sotmès a projectes socials aliens a la seva voluntat conscient i lliure, és recentment amb la irrupció del món modern que a l'home se li exigeix ​​assumir un paper en el procés històric; la sentència de Kant, en aquest sentit, és paradigmàtica del que venim exposant: "la il·lustració és l'alliberament de l'home de la seva culpable incapacitat. (…) Tingues el valor de servir-te de la teva pròpia raó ", afirma Kant de manera categòrica; cridat a l'alliberament humà però de manera compromesa amb la societat que es viu, deixar de banda la comoditat que suposa que altres pensen per nosaltres, que actuen per nosaltres, que decideixen per nosaltres.
  Estem doncs davant de la urgent necessitat de reconèixer en l'home un paper protagonista en la història, mateix que comporta la participació en les decisions que són competència no només a la seva existència personal, sinó sobretot a les que concerneixen a la de la societat a la que pertany, ja que d'elles depèn, en gran mesura les possibilitats de realització personal, per aquest motiu reconeguem que l'home contemporani no pot eludir la seva ser polític i el seu ésser ètic.
  L'ésser polític de l'home implica la seva participació en la creació d'una democràcia com a forma ideal per aconseguir-ho, ja que, el món modern exigeix ​​participació; d'altra banda l'ésser ètic suposa l'assumpció de la pròpia responsabilitat al moment de dur a terme les eleccions que prenguem com a vàlides. Convé assenyalar que no s'al·ludeix a la formalització d'un "estat democràtic", és a dir a l'acceptació consensuada de certs criteris normatius per a la convivència social que la democràcia formal pressuposa, sinó a la necessària participació dels subjectes en la conformació del món que desitgen , i això implica les polítiques econòmiques, les decisions sobre seguretat social, etc. És evident que la participació del subjecte s'inscriu en l'espai específic en el qual exerceix la seva tasca, tot i que pressuposa la creació de vies d'accés a la participació de l'espai social en el seu conjunt.
  En aquest sentit, l'escola pot convertir-se en un espai de participació democràtica i no només per "ensenyar" la democràcia (si és que això és possible: convé aquí recordar el plantejament constructivista que ningú ensenya a ningú, mentre és el propi subjecte qui construeix les seves nocions i per tant els seus aprenentatges). Com bé apunta Castoriadis: "Una veritable democràcia -no una democràcia com a simple tràmit- una societat autoreflexiva, i que es autoinstitueix, per a que sempre puga qüestionar les seves institucions i les seves significacions viu precisament en la prova de la mortalitat virtual de tota significació instituïda. La centralitat de l'educació en una societat democràtica és indiscutible. Una societat democràtica requereix alliberar la creació de significacions noves. I és l'escola és una institució en la qual es creen i produeixen permanentment significacions.
  El que s'ha expressat es part de les crítiques que a la democràcia formal han realitzat diferents autors, però a més, del reconeixement dels reptes que actualment enfronta l'home modern, però no part de la consideració ideal de la participació activa i conscient dels subjectes que habiten l'espai social sense la possibilitat de treballar pel compliment de dues condicions bàsiques: educar en la democràcia i la reflexió ètica.
  Democràcia i ètica; reptes de l'educació contemporània. Seguint els postulats centrals del constructivisme, no és possible ensenyar a altres ja que és necessari el paper actiu del subjecte en la construcció dels seus coneixements: aquest plantejament qüestiona radicalment la tradició educativa, fundada en la idea del paper del professor com el ensenyant i el de l'alumne com l'aprenent; però ¿és que potser ara arribem a la desaparició del docent ?. Evidentment no, més aviat es tracta de reconèixer el canvi de les estructures que, sustentades en els papers tradicionalment assumits, van possibilitar i van donar origen a la institució escolar. No equival al qüestionament dels rols que tant professor com alumne assumeixen, sinó a una nova forma d'organització escolar que, reconeixent el paper actiu dels subjectes, modifica el més humà. M'explique. Cal trencar el mite de l'existència d'éssers posseïdors d'una veritat indiscutible i inqüestionable; el que sap enfront del que ignora, mite resultat del segle de les llums, que, fundat en la creença del "poble ignorant", va crear l'ensenyament obligatori per dur-lo a la llum del coneixement, desconeixent o negant els sabers propis d'aquest poble, alhora que va instaurar, amb això, una divisió social ens els "lletrats" i els "illetrats" definint els subjectes en actius i passius respectivament, mentre els primers posseeixen el saber i els segons no en tenen, saber que es reconeix a si mateix com a veritable, negant amb això la possibilitat d'altres sabers. Aquesta separació avui marca diferències radicals respecte al paper social que toca a cadascun realitzar en la política, l'economia, etc. L'ideal kantià, esmentat línies a dalt, queda circumscrit a una racionalitat específica, tancant a la modernitat les portes que ella mateixa havia obert: sorgeix un conflicte entre una racionalitat tecnocràtica i una racionalitat oberta, conflicte que penetra l'espai escolar impedint realitzar allò que teòricament es planteja com la seva finalitat, originant, el que podem anomenar la 'intel·ligència cega'. No és possible parlar d'una societat democràtica mentre es negui a l'ésser humà la seva possibilitat de convertir-se en actor, o ser persona, ja que si s'hagués de definir la democràcia podria fer-se dient que és la societat en la qual no només és permès, sinó exigit , el ser persona. D'on es desprèn que la conformació d'una societat democràtica requereix crear condicions de vida que possibiliten l'actuació dels individus com a actors o persones que assumeixen les decisions que són competència al seu espai quotidià d'existència, en la mesura que amb això es construeix el espai social.
  Però llavors convé aclarir la idea sobre la creació de condicions de vida democràtiques. És menester reconèixer, en primer lloc, a l'altre com a igual, en tant ésser humà la paraula mereix ser escoltada i compresa, permetent així el diàleg entre subjectivitats: És mitjançant la relació amb l'altre com a subjecte com l'individu deixa de ser un element de funcionament del sistema social i es torna creador d'ell mateix i productor de la societat. Això implica la tolerància com a valor fundant de la relació, la qual cosa comporta el reconeixement de fonaments ètics de l'acció i participació humana, és a dir, el reconeixement de la pròpia responsabilitat en les conseqüències de les nostres accions. Ser tolerant no suposa el "suportar" a l'altre, sinó el reconèixer que hi ha un altre que pot dissentir de la meva opinió o creença i que això és un dret en tant ésser humà lliure. Perquè la societat pugui assumir-se com democràtica ha de atrevir-se a escoltar, acceptar i reconèixer les veus que dissenteixen del projecte impost, sense haver de eliminar-los, aïllar o exterminar-los. I el projecte al·ludeix i toca els diferents nivells de la vida humana: social, familiar, escolar.
  El que fa 'humana' a la vida és el transcórrer en companyia d'humans, parlant amb ells, pactant i mentint, sent respectat o traït, estimat, fent projectes i recordant el passat, desafiant, organitzant junts les coses comunes, jugant, intercanviant símbols. La qual cosa convé recordar en el nostre treball diari amb els alumnes, en tant éssers humans amb interessos, temors, seguretats frustracions i anhels, ja que això permetria el deixar de classificar-los i jutjar-los, per reconèixer, tant les nostres debilitats i fortaleses humanes, com reconèixer l'espai escolar com a lloc de trobada entre subjectivitats que dialoguen des de diferents sabers sobre el món, la societat, la professió i els coneixements en què elles es funden, facilitant la reflexió crítica sobre aquests fonaments i no l'acceptació dogmàtica de veritats emanades de la veu autoritzada del docent.
  Així adquireix sentit el poema que, a manera d'epígraf, obre aquest assaig, col·locant-nos en el terreny pròpiament ètic, és a dir en l'espai en on intervé la necessària relació amb l'altre.
  Si avui, seguint l'anàlisi de Foucault respecte al poder i la seva positivitat, és a dir la seva part de creació i no només de coacció, repressió o control, es presenten múltiples mecanismes de poder, en els diferents espais en què l'home es desenvolupa , construint un subjecte específic, caldria plantejar-nos la pertinència d'una lluita de poders des del lloc del subjecte, on el reconeixement de la pròpia dignitat d'aquest, possibiliti proposar formes diferents de convivència humana, capaços d'oposar-se a les formes de vida que des d'un lloc específic de les relacions de poder es construeixen i creen quotidianament, en tant que, una de les idees generalment difoses és precisament la negació a entrar en aquesta lluita; se sosté que la lluita de poders es desenvolupa en el camp polític professional i no en la quotidianitat de la vida, entesa aquesta com a formes de fer i pensar l'espai immediat en el qual l'ésser humà es desenvolupa diàriament. En aquest sentit es considera que l'home "comú" no es troba immers en les lluites de poder.
  Si partim de la consideració de pensar la necessària recuperació de la pròpia dignitat de l'ésser humà hauríem de reconèixer que es requereixen crear condicions de vida dignament humanes, la qual cosa no es circumscriu a la situació econòmica, ja que transcendeix la visió predominant avui en dia; que per viure dignament es requereix consumir permanentment en excés; caldria qüestionar precisament aquesta visió del món, impulsada pel projecte de modernització capitalista, i generar una altra a on es reconegui que cal tenir en compte un altre tipus de factors, tal com es planteja des de la declaració dels drets humans; respecte de formes de vida diferents, reconeixement d'ideologies diverses, recuperació de tradicions i costums diversos, defensa del medi ambient, però sobretot, i potser perquè les implica a totes les precedents, el reconèixer que si jo com a subjecte mereixo d'un mínim de condicions per sentir que viu dignament he de reconèixer que el "altre que no sóc jo si jo no existeixo" mereix també, mínimament el mateix, de tal manera que no arribemos a la idea d'una igualtat absoluta, sinó a una concepció que reconega que és convenient crear, per a tots els éssers humans, una sèrie de condicions d'existència mínimes; aliment, habitatge, vestit, etc., que li possibiliten no solament sobreviure.
  D'això es desprèn que els subjectes hagen de reconèixer que es requereix lluitar permanentment per construir, des de l'espai diari, un món cada vegada més humà, com a resultat d'una lluita constructiva constant. Però si no eduquem èticament no podem esperar que els homes reconeguen (reconeguem) que tots, i per la seva (el nostre) treball quotidià, mereixen (mereixem) posseir també els béns materials i condicions de vida adequades per a desenvolupar-nos plenament com a éssers humans. Perquè no es tracta de caure en postures basades en la l'almoina, sinó en què els éssers humans aporten amb el seu treball i participació en la societat el necessari, per rebre a canvi salaris justos. Cal ensenyar, a més, a lluitar pels drets propis, el que significa, en última instància, una educació ètica capaç de permetre a l'home apostar per la democràcia, en tant opció lliure, creant i gestionant una societat bona.
  Si des del saló de classes, i l'espai escolar en el seu conjunt, seguim negant la participació real i activa dels estudiants en la construcció del seu propi procés educatiu, no podem esperar que es creguen capaços de construir gradualment un món més humà i democràtic . A això apunta la reflexió sobre la relació entre l'ètica i la política però no com a conceptes a teoritzar, encara que això sigui a vegades necessari, sinó a la seva pràctica diària, com ho venim apuntant en aquest assaig, en tant la "… democràcia és la cristal·lització política de la possibilitat ètica de l'home ". Així, el subjecte deixarà de sentir-instrument del poder per assumir-constructor del món que habita.
  por iE+Den Sin categoría 28 octubre, 2017 28 octubre, 2017 6,056 WordsDeja un comentario
  Finals de 2017: Atenció, turbulències: en les Finances, Llibertats, Seguretat…
  Encara que pensàvem que la situació econòmica havia millorat i que els pitjors anys de la crisi havien quedat enrere, és possible que el pitjor encara estiga per vindre. És el que suggereix un demolidor nou informe sobre comerç publicat pel principal òrgan de l'Assemblea General de l'ONU en què adverteix sobre els perills que amenacen a la volta de la cantonada. Com va passar el 2010, es tracta d'una crisi de deute, però l'abast pot ser molt més gran, ja que afecta un gran nombre dels països en via de desenvolupament, cada vegada més econòmicament vulnerables.
  Durant els últims anys s'ha plantejat la preocupació sobre la fragilitat financera a les economies emergents a causa d'una allau de fluxe financer i crèdit barat des de 2009, alimentat fins a un punt considerable per programes d'expansió quantitativa en els països desenvolupats. Els senyals d'alarma s'han disparat des de fa un temps per l'explosió de deute corporatiu a les economies emergents del mercat. Aquest informe ha cridat l'atenció de mitjans de comunicació globals. L'editor d'economia de 'The Telegraph', explicava que "la tercera onada d'aquesta depressió global sense cura encara ha d'arribar". L'escala, aquest cop, serà molt més gran que en anteriors ocasions (el de Lehman Brothers o Grècia és una broma al seu costat): "Pot ser la crisi definitiva del capitalisme globalitzat, el decés de l'ortodòxia del lliure mercat liberal promoguda durant els últims 40 anys per les institucions de Bretton Woods, l'OCDE i la fraternitat de Davos ". Poca broma. El document publicat per la Conferència de les Nacions Unides sobre Comerç i Desenvolupament, se submergeix en un panorama global "fràgil", en el qual les economies desenvolupades es recuperen més lentament del que s'esperava i el comerç global s'ha ralentit, el que ha aturat el creixement de molts països pobres, excessivament dependents del capital estranger. "A mesura que el capital comença a rajar, hi ha un veritable perill d'entrar en una tercera fase de la crisi financera que va començar en el mercat immobiliari americà a finals de l'any 2007". Ja ha començat al Brasil, Rússia i Sud-àfrica, països a la vora de la recessió en els quals pot produir-se "una nociva espiral deflacionista". L'informe assenyala com a culpable al parany econòmic que la globalització ha creat, i que s'ha accentuat en l'última dècada. Són més de 25 bilions de dòlars els que deuen les empreses privades dels països en vies de desenvolupament (a la fi de 2008, la xifra es trobava en 9 bilions), i la major part d'aquest deute probablement mai es pague. "No es pot descartar una nociva espiral deflacionista", afegeix el document. "La nostra experiència passada ens mostra que si gran part del deute del sector privat és gran i està emesa en moneda estrangera, com a Llatinoamèrica, acaba en els comptes de balanç públiques, amb el risc una crisi de deute extern sobirà".
  El possible efecte contagi, tal com passa en una economia globalitzada, un esternut en un racó del món pot acabar contagiant el planeta de grip. Només que en aquest cas, a jutjar pels termes emprats en l'informe, pot tractar-se d'una malaltia mortal. "El mediocre rendiment dels països desenvolupats des de la crisi econòmica de 2008-2009 i la crisi financera durarà, amb el risc afegit que suposa la pèrdua d'impuls en els països en vies de desenvolupament durant els últims anys, que serà més gran de del que es pensava ", explica el document. L'amenaça és clara: "Sense un canvi de direcció en aquest aspecte, l'entorn extern a què s'enfronten aquests països serà pitjor, amb conseqüències potencialment perjudicials per a la seva prosperitat i estabilitat a curt i mig termini". No només per la dels països pobres i en desenvolupament, sinó també a escala global: "No es pot descartar un contagi més ample pels xocs imprevistos que colpegen de manera més forta el creixement global". El document es refereix explícitament al 'brexit', que provoca sismes submarins en un corrent ja bastant turbulenta de per si. La projecció de comerç global mostra que 'recórrer a augmentar el dèficit fiscal o les bombolles de crèdit per compensar el creixement feble és cada vegada més difícil'. Aquest escenari és la conseqüència previsible en els països en vies de desenvolupament de les mesures d'estímul als EUA, Europa i Japó: "Una inundació de crèdit barat que descompon la seva química i els condueix a un parany". No obstant això, tot i que es pensava que això podia passar, no se sospitava que els efectes foren tan devastadors. L'informe és una estirada d'orelles a "una cultura de recompra d'accions i una incansable extracció de beneficis" en la qual els guanys obtinguts per les empreses no es reinverteixen en llocs de treball o creixement sostenible.
  En contra de l'economia ortodoxa, si l'informe resulta rellevant, és perquè contradiu moltes de les visions populars sobre els beneficis de la globalització, "les que porten ensenyant-en universitats i escoles de negocis des de fa dues generacions". La justificació moral a la qual recorren les nacions desenvolupades és que les inversions estrangeres "han millorat l'estàndard de vida de milers de milions de persones a Àsia". No obstant això, el document de l'ONU assenyala que, en realitat, aquesta relació econòmica no ha funcionat en molts països, que s'enfronten a una possible "desindustrialització prematura". En els últims anys, molts països han vist com el seu sector industrial s'estancava i deixava de produir llocs de treball. És el que ha passat a l'Índia, Mèxic i molts països del sud-est asiàtic. Encara pitjor ha estat a l'Àfrica subsahariana, on el desenvolupament de les manufactures s'ha aturat fins i tot abans de la industrialització del país. Però encara més greu és la desindustrialització, acompanyada per una caiguda de la productivitat, en països com Sud-amèrica o els del nord d'Àfrica des dels anys 80. En molts casos, aquest procés està lligat a canvis cap a polítiques macroeconòmiques més restrictives i una reducció de la intervenció de l'Estat per donar suport a les transformacions estructurals.
  En les economies més pobres, els beneficis de les iniciatives per a l'alleugeriment de deute dels 90 i principis dels 2000 i de la ràpida integració en els mercats financers després de 2008 s'estan evaporant ràpidament. La situació ha canviat en tot just un parell d'anys, quan el deute emès pels països en vies de desenvolupament en forma de bons semblava infinita (de 2.000 milions el 2009 a 18.000 milions el 2011). No obstant això, factors com una pitjor projecció de creixement han provocat que el seu finançament surta molt més car. La comunitat internacional necessita preparar-se per renegociar els deutes d'una manera més ràpida.
  En cas que l'economia global es paralitze encara més, una gran part del deute dels països en vies de desenvolupament acumulada des de 2008 pot convertir-se en impagable i exercirà una considerable pressió en el sistema financer. A més, l'informe afegeix que si això passa, la comunitat internacional necessita preparar-se per renegociar els deutes d'una manera més ràpida, més justa i més ordenada de com s'ha fet fins ara.
  por iE+Den Sin categoría 17 octubre, 2017 17 octubre, 2017 1,241 WordsDeja un comentario
  EL ROBATORI EUROCÈNTRIC DE LA HISTÒRIA.
  L'eurocentrisme és una concepció històrica segons la qual el món europeu, i més particularment el món europeu occidental, són el centre i motor de la Història Universal.
  En aquesta època el món occidental en estat embrionari estava enormement aïllat de la resta del món, excepte pel Mar Mediterrani. No obstant això, durant el Segle XVI, el fenomen del Renaixement va portar als intel·lectuals europeus a donar-se compte que eren la reencarnació de l'antic món greco-llatí. El que els va portar a organitzar la història de tal manera, que ells apareixien com la punta de llança de la Història Universal. Aquesta concepció europeocéntrica de la Història no ha abandonat a la historiografia occidental fins al dia d'avui, malgrat els esforços que els historiadors han dut a terme especialment des del Segle XVI, per entendre i comprendre els desenvolupaments culturals aliens a Europa, que malgrat ser estranys no desmereixen. Cal fer una contranarració del sistema dominant que imposa una visió eurocèntrica de la història. A partir de la refutació de certs "mites històrics" europeus com la invenció de la impremta o el descobriment d'Amèrica, caldría que reescriure una història universal més plural, amb actors deliberadament exclosos en la versió europea com ara la Xina o l'Amèrica precolombina. Per primera vegada, al segle XXI, apareixerà una filosofia mundial. La "visió eurocèntrica" ​​s'assenta en consideracions d'origen racial, com la suposada superioritat de la raça blanca; d'origen geo-cultural, com la hipotètica superioritat de la "cultura occidental ", de la qual Grècia i Roma serien el punt de partida; i de origen històric, com el fet cert que Europa va ser la gestora de la "Època dels Descobriments" i, per tant, la colonitzadora de la resta del món. És en síntesi una concepció colonialista que resumeix diversos prejudicis de tipus racial, cultural i històric.
  Assentat en una versió europeista de la història, l'eurocentrisme ha esdevingut ideologia i com a tal ha difós i consagrat els seus concepcions fins al punt de convertir-les en una visió del món acceptada sense benefici d'inventari fins i tot per aquells mateixos pobles i països als quals menysvalora i perjudica. Ho prova, per exemple, el fet que la majoria de països llatinoamericans hagen oficialitzat l'ensenyament d'una "història eurocèntrica", que comença per disminuir la importància de la història precolombina i acaba per mostrar als nostres països com a apèndixs de la història, la cultura, l'ideologia d'Europa. Tornant al tema central que ens ocupa, l'eurocentrisme no és només una suma de prejudicis i conceptes interessats, per tant fàcil de desemmascarar: és una suma de judicis vàlids i objectius amb prejudicis i consideracions subjectives; una barreja de veritats senceres amb veritats a mitges i inclusivament mentides absolutes. Així, perexemple, aquesta corrent ideològic sosté que Europa és el bressol de l'anomenada "cultura occidental" (veritat a mitges, ja que molts dels seus trets essencials com el cristianisme provenen de les cultures asiàtiques), que per la seva superioritat va conquistar i colonitzar als altres continents, (veritat a mitges, la seva superioritat militar expressava una òbvia superioritat tecnològica en aquell moment de la història, però que era temporal i no essencial, definitiva i eterna), per qual cosa la seva història ha de ser el referent obligat de qualsevol anàlisi de la història universal (judici tendenciós essencialment fals, doncs nega la presència i acció històriques d'altres pobles). Una de les més explícites manifestacions d'etnocentrisme es troba exposada en la Filosofia de la història de Jorge Guillermo Federico Hegel. S'expressa particularment en tres plantejaments teòrics, que són mostrats com paral·lels i complementaris; primer, el
  que "no hi ha història sense Estat", segon, el que "el mar és el fonamental vehicle i espai d'acció de la història ", i, tercer, el que "Europa és el centre de la història universal". Hegel va formular la teoria que no hi ha història abans de l'aparició de l'Estat i que, per tant, cap poble que no hagués aconseguit tal nivell d'organització política podia figurar en els annals de la història. Hegel es va topar amb alguns esculls que emergien de la realitat i qüestionaven els seus principis de sustentació. Un d'ells era la història de l'Índia, país que, segons el mateix Hegel, "posseïa no tan sols antics llibres religiosos i obres rellevants de literatura, sinó també codis de lleis, que és el que demanàvem no ha molt com una condició de formació de la història". Altres esculls en la ruta de la seva teoria de la història eren els casos de la Xina i Egipte, països on en l'antiguitat no només hi va haver un notable progrés civilitzatori sinó fins i tot un formidable desenvolupament de l'Estat.
  Encabotat a provar la superioritat històrica d'Europa sobre els altres pobles del món, i també la superioritat alemanya sobre els altres pobles d'Europa, Hegel va sortir per la tangent, buscant raons particulars i secundàries per desqualificar aquests pobles dels atributs històrics que els corresponien segons la seva pròpia teoria general.
  L'elecció mateixa del terme "eurocentrisme" pot prestar-se a debat. Si bé es tracta d'una dimensió essencial de la ideologia del capitalisme, les seves manifestacions caracteritzen
  abans de res les actituds dominants comuns en el conjunt de les societats del món capitalista desenvolupat, centre del sistema capitalista mundial. Ara bé, aquest centre és avui dia Europa Occidental, Amèrica del Nord, Japó i alguns altres estats (Austràlia, Nova Zelanda, Israel), per oposició a les perifèries (Amèrica Llatina i les Antilles, Àfrica i Àsia no comunista, exceptuant al Japó).
  El mateix centre dels centres és nord-americà; Japó no és ni occidental ni cristià, però Amèrica Llatina és en gran mesura producte de l'expansió d'Europa. El mateix món
  socialista té una història que no podria esborrar integralment (Tot i el lema "fem taula rasa del passat"): és europeu a Europa i asiàtic a Àsia.
  D'altra part, almenys fins a la fi de la guerra mundial, l'enemic hereditari a Europa era l'europeu veí, i els nacionalistes xovinistes podien amagar el sentiment d'una europeïtat comuna. Hitler va arribar a estendre als europeus no alemanys el racisme general dels europeus pel que fa als altres. Només després de 1945 la consciència europea comuna aconsegueix triomfar en les seves manifestacions, sobre les consciències nacionals o provincials locals. No obstant això, suposant que substituíssim el terme de eurocentrisme pel de occidentalocentrisme (acceptant la definició comuna del terme Occident), un no es podria donar compte de casos com els d'Amèrica Llatina o el Japó, negant la importància que hem d'atorgar a l'origen europeu de la cultura capitalista. A partir de 1492 es formalitza la centralitat de les nacions europees sobre la resta del món, sent l'imperi espanyol el seu primer centre planetari, el que converteix a la monarquia castellana a "la primera nació moderna". Els recents treballs dels historiadors sobre la superioritat material que va permetre que alguns europeus, en determinat moment de la història, es consideraran superiors i senyors de l'espècie humana, demostren que l'origen de la ideologia de la superioritat i excepcionalitat occidental és més recent de el que comunament es creu i que està es concreta efectivament a inicis del segle XIX. Fins a finals del segle XVIII, a excepció de les colònies ibèriques a Amèrica, les nacions europees no posseïen forces suficients per ocupar altra cosa que petits enclavaments comercials a les costes d'Àfrica o Àsia. És en un curt període, posterior a 1820, i de manera molt accelerada, quan la història de la humanitat es torna eurocèntrica. La increïble extensió territorial aconseguida per l'imperi espanyol al segle XVI no li va atorgar a Europa el paper d'epicentre del món, ni a nivell econòmic ni de bon tros a nivell polític o militar. El món, a inicis del segle XIX, encara era veritablement multipolar i no tenia centre hegemònic. L'expansió inicial europea dels segles XVI-XVIII no va constituir de cap manera un "sistema món" format, sinó un dins de diverses formes inicials i precàries de globalització. A finals del segle XVIII l'imperi otomà a l'Orient Mitjà, el mongol a l'Índia i la dinastia Quing a la Xina exercien encara un ferri control dels territoris sota la seva possessió i tenien economies que en molts aspectes asseguraven una millor qualitat de vida als seus súbdits que les que tenien les poblacions majoritàriament rurals en molts països europeu.
  La dominació i explotació ibèrica del Nou Món i les riqueses mineres que d'elles es van obtenir, així com els efectes del comerç triangular vinculat a la tracta d'esclaus, van contribuir a dinamitzar i enriquir les economies d'alguns països europeus; els van atorgar a aquests avantatges comparatius enfront de les economies d'altres regions del món, però no van ser per si soles determinants en la constitució de la centralitat i l'hegemonia que Europa adquiriria sobre la resta del món només en el segle XIX. Cal integrar altres elements ideològics i polítics per obtenir un quadre més complet dels factors que van permetre la cristal·lització de la dominació d'algunes nacions europees sobre la resta del món a partir de 1820.
  És innegable que la conquesta del Nou Món va obrir una nova etapa en la història de la humanitat, però de cap manera, per si sola, va transformar als països europeus en nacions superiors, econòmica o militarment, atorgant-los la capacitat d'imposar la seva hegemonia a nivell mundial a partir dels segles XVI o XVII. Més encara, aquesta dominació sobre els territoris conquerits al Nou Món no s'hauria pogut dur a terme sense la col·laboració activa de les elits indígenes, com veurem més endavant. Les idees fonamentals de la modernitat són com veurem, el producte d'un diàleg i una simbiosi del món europeu amb altres cultures, i per això entenem la modernitat com un primer moment d'una consciència universal de la humanitat.
  Quan es vol posar en qüestió els dogmes de la societat cristiana, sobre la propietat, la llibertat, el govern, la moral i la justícia, els filòsofs il·lustrats en els segles XVII i XVIII, recorren no només a l'antiguitat greco-romana, sinó també als costums i idees de cultures no europees. En aquest període no hi ha encara una consciència d'una superioritat cultural, i menys encara la idea d'una centralitat de la societat europea sobre altres, sinó més aviat una enorme curiositat per conèixer altres formes de vida que contradiuen les bases filosòfiques en què es fundava l'Europa cristiana. Aquestes idees i formes de vida ajudaran a relativitzar i qüestionar els dogmes cristians i provocaren una crisi de l'autoritat religiosa i política que culminarà amb la revolució francesa.
  El descobriment del nou món i els costums dels nadius americans no encaixen en els relats bíblics el que contribueix a deslegitimar la Bíblia en el seu paper de "guia turística" i font fiable de coneixements geogràfics. Els relats d'exploradors sobre certs nadius noramericanos, amb societats que es regeixen a partir de la igualtat entre els seus membres, on no hi ha formes de servitud a monarques i aristòcrates, és el que estimula les concepcions del "mite del bon salvatge", que serviran per invertir els valors sobre civilització i barbàrie: ells són els lliures i civilitzats, nosaltres som els esclaus i els bàrbars.
  El debat de les concepcions del "mite del bon salvatge", serà la base des de la qual alguns filòsofs elaboren algunes propostes sobre la propietat, la igualtat, i el govern que seran fonamentades a partir d'un dret natural en oposició a un dret sobrenatural. Els filòsofs de les llums afirmaran que per naturalesa, l'home és lliure i que són les formes societals que estructuren de diferents maneres la seva dominació i condició servil. És partir de les idees d'un dret natural que s'elaboren les propostes igualitàries i democràtiques de la "sobirania popular", els drets de l'home i del ciutadà, que serviran per exigir noves formes de règims polítics alternatius al vell ordre autocràtic.
  Aquesta obertura i curiositat cap al món no europeu, s'estén també a conèixer millor l'antic Egipte, el món islàmic i persa, però més encara que el bon salvatge, que el savi egipci, que l'àrab mahometà, que la ironia del turc o del persa, és la filosofia xinesa la que sedueix a tots aquells que reclamen i que esgoten l'arribada d'un nou ordre. En el període inicial de la il·lustració, que culmina al voltant de 1730, els debats sobre la filosofia xinesa comprometran a coneguts filòsofs com Montesquieu, Voltaire, Leibniz i Wolf entre d'altres. Tots ells manifesten a la seva manera, una admiració pels nivells de desenvolupament econòmic i l'harmonia social que regna en l'imperi oriental i en particular pel confucianisme.
  Les conseqüències d'aquesta discussió per al pensament modern són capitals, perquè és interpretant elements de la societat xinesa del segle XVII, que els filòsofs de la il·lustració s'interroguen sobre la necessitat de la religió en la constitució d'una societat ben ordenada; separen la moral de la teologia cristiana i obren les portes per al desenvolupament de concepcions ètiques humanistes que no necessitaran d'una fonamentació religiosa.
  Les idees crítiques i emancipadores de la modernitat no són doncs només un procés autoreflexiu d'Europa; són més aviat un primer moment constitutiu d'una consciència de la humanitat, d'una igualtat universal entre els homes i de les seves comuns aspiracions a la llibertat, per sobre de les seves diferències culturals i religioses. És per això que els ideals jacobins d'igualtat i de sobirania popular són a la base de la revolució a Haití i el ressò d'aquestes idees continuarà mobilitzant projectes emancipadors en diferents llocs del món. Així doncs, podem concolure que la mitologia europea és filla de fenicis, d'un semita llavors. Aquesta Europa vinguda de l'orient que és una cosa el contingut és completament diferent al Europa "definitiva" (l'Europa moderna). Agressió no cal confondre-la amb la futura Europa.
  Aquesta Europa futura se situava al nord de Macedònia, i al nord de la Magna Grècia a Itàlia. En lloc de l'Europa futura (la "moderna") era ocupat per la "bàrbar" per excel·lència (de manera que posteriorment, en certa forma, usurpar a un home que no li és propi, perquè el Àsia (que serà província amb aquest nom de l'imperi romà: només l'actual Turquia) o l'Àfrica (Egipte) són les cultures més desenvolupades, i els grecs clàssics tenen clara consciència. el Àsia i l'Àfrica no són "bàrbares", tot i que tampoc plenament humanes. el que serà l'Europa "moderna" (cap al nord i l'oest de Grècia) no és Grècia originària, està fora del seu horitzó, i és simplement el incivilitzat, el no-polític, el no-humà. Amb això volem deixar molt clar que la diacronia unilinial Grècia-Roma-Europa (Esquema2) és un invent ideològic de finals del segle XVIII romàntic alemany; és llavors un maneig posterior conceptual del "model ari", racista. El "occidental" serà l'imperi romà que parla llatí (la frontera oriental se situa aproximadament entre l'actual Croàcia i Sèrbia), que ara conté a l'Àfrica del Nord. El "occidental" s'oposa al "oriental", a l'imperi hel·lenista, que parla grec. Pel "oriental" està Grècia i el "Àsia" (la província Anatòlia), i els regnes i Helenistes fins a les vores de l'Indo ptolomeic. No hi ha concepte rellevant del que es diu Europa posteriorment. Constantinoble des del segle VII, l'imperi romà oriental cristià, s'enfronta al món àrab musulmà creixent. És molt important recordar que "el grec clàssic" -Aristòtil, per exemple- és tant cristià bizantí com a àrab musulmà. Les seqüències de l'Europa moderna no entronca amb Grècia, ni tampoc directament amb el món bizantí, sinó més aviat amb el món llatí romà occidental cristianitzat. L'Europa llatina medieval s'enfronta igualment al món àrab-turc. Novament Aristòtil, per exemple, és considerat tant un filòsof en mans dels àrabs que dels cristians. Aristòtil era estudiat i usat com el gran metafísic i lògic a Bagdad, molt abans que s'ha traduït en l'Espanya musulmana a llatí, i de Toledo arriba a París a finals del segle XII. Europa es distingeix ara d'Àfrica, per primera vegada (ja que aquesta és musulmana bereber, el Magrib), i el món oriental (principalment a l'imperi bizantí, i dels comerciants de la Mediterrània oriental, l'Orient Mitjà). Les croades són el primer intent de l'Europa llatina de imposar-se al Mediterrani Oriental. Fracassen, i amb això l'Europa llatina segueix sent una cultura perifèrica, secundària i aïllada pel món turc i musulmà, dominant geopolíticament des del Marroc fins a Egipte, la Mesopotàmia, l'imperi Mogol del Nord de l'Índia, els regnes mercantils de Malaka, fins a l'illa Mindanao a les Filipines al segle XIII. La "universalitat" musulmana és la que arriba de l'Atlàntic al Pacífic. L'Europa llatina és una cultura perifèrica i mai ha estat fins a aquest moment "centre" de la història; ni tan sols amb l'imperi romà (que per la seva ubicació extremadament occidental mai va ser centre ni tan sols de la història del continent euro-afro-asiàtic). Si algun imperi va ser centre de la història regional Euro-asiàtica abans del món musulmà, només podem remuntar-nos als imperis hel·lenista es des dels Seleusidas, Ptolomeicos, el de Antíocos, etc. Però, de tota manera, l'hel·lenisme no és Europa, i no va aconseguir una "universalitat" tan àmplia com la musulmana al segle XV. En el renaixement italià (especialment després de la caiguda de Constantinoble en 1453), comença una fusió innovadora: el Occidental llatí, s'uneix amb el grec Oriental, i enfronta el món turc, el qual , oblidant que l'origen hel·lenístic-bizantí del món musulmà, permet la següent equació falsa: Occidental = hel·lenístic + Romà + Crisitano.
  Neix així la "ideologia" eurocèntrica del romanticisme alemany. Aquesta seqüència és avui la tradicional. Ningú pensa que és una "invenció" ideològica (que "rapta" a la cultura grega com exclusivament "europea" i "occidental"), i que pretén que des de l'època grega i romana aquestes cultures van ser "centre" de la història mundial. Aquesta visió és doblement falsa: en primer lloc, perquè, com veurem, no hi ha fàcticament encara història mundial (sinó històries de ecúmenes juxtaposades i aïllades: la romana, persa, dels regnes hindús, del Siam, de la Xina, del món mesoamericà o inca a Amèrica, etc.). En segon lloc, perquè ell lloc geopolític li impedeix poder ser "centre" (el Mar Roig o Antioquia, lloc de terme del comerç de l'Orient, no són el "Centre" sinó el límit occidental del mercat euro-aforament-asiàtic).
  Tenim així a l'Europa llatina del segle XV, assetjada pel món musulmà, perifèrica i secundària a l'extrem occidental del continent euro-afro-asiàtic. Generalment, la gent pretensiosament "inculta", que està totalment colonitzada, afirma amb arrogància, que la cultura grega, és el Genisis de la "civilització", és a dir, d'Europa. La qual cosa, és totalment fals. Amb mil anys d'antelació, els olmeques ja construïen els seus monumentals "caps".