text: Un altre invent: de gener 2018
  Títol: Homes sense dones (Onna no inai Otokotachi)
  Traductor: Albert Nolla Cabellos i Jordi Mas López
  Editorial i any: Empúries, 2015
  Finalment després de molts anys de la compra de El salze cec i la dona adormida m'he decidit amb un Murakami. Vaig comprar el llibre de contes amb la intenció d'introduir-me d'una manera poc abrupte al seu món , però mai vaig trobar el moment. Van passar els anys i en Martí es va fer un bon lector d'aquest autor però per més llibres que hi haguessin a casa , per més bones crítiques que el llegís mai no trobava que fós el moment indicat. Dissabte passat no sabia que llegir i en Martí em va recomanar per enèsima vegada que ho intentés i aquest cop sí que era el moment. I feina feta: primer Murakami al sac.
  Vaig optar, com era la primera intenció i seguint la recomanació d'en Martí per un llibre de contes, tot i que no el que havia previst fa tant de temps. Homes sense dones és un recull de contes curts on en tots els casos les dones hi tenen un paper important: relacions de parelles, desamors, amistats, relacions laborals. Sigui quina sigui aquesta relació les dones en som el denominador comú.
  Només llegir el primer conte Drive my car em va envair una sensació de dejà vu. No sé si és una sensació només meva, però Murakami m'ha recordat a Calders i a Auster. Els seus relats són senzills, nets. La narrativa sembla que sigui pràcticament una descripció de fets i sentiments, com si fossin una situació objectiva. Vas avançant la lectura tranquil i sense trasbalsos fins que et pares un segon i t'adones de la profunditat en què dibuixa els éssers humans: els seus anhels, les seves pors, les seves emocions i les seves contradiccions. A la que fas una mica més d'atenció també et sorprèn que has estat llegint sobre situacions surrealistes, emocions fora de mida com si fossin d'allò més normal. Aquesta capacitat de fer passar per habitual l'extraordinari sempre em deixa estorada.
  Resumint, crec que ha estat un bon moment per llegir el llibre, l'he gaudit i segurament repetiré. No cal que el recomani perquè Murakami ja està més que recomanat.
  Editorial i any: Ediciones Destino, 2015
  Els Ambaixadors és una distòpia sobre la Catalunya de mitjans de segle XX. Som al 1949. Catalunya és una República independent des de l'any 34 i s'està refent la Segona Guerra Mundial. A Espanya hi governa el dictador Sanjurjo i les seves relacions amb Catalunya no són bones. Oficialment no s'ha signat la pau però tampoc s'està en guerra oberta. L'espionatge, els atemptats i els sabotatges són el pa de cada dia. El govern català coneix una noticia que farà perillar la República. En aquestes circumstàncies es veu obligat a reactivar un agent que mantenia ocult: Mossèn Farràs.
  Villaró ens transporta a una Catalunya hipotètica plena de personatges coneguts amb biografies mig reals mig imaginaries que ens alguns moments de la lectura et fan dubtar. El llibres és una novel·la de ficció, una història d'espies a la catalana. El nostre Mossèn Farràs haurà d'anar a Madrid, en terra enemiga, per salvar a la República.
  És un llibre entretingut, per passar una bona estona. La història potser una mica inversemblant, però ja ho tenen les distòpies això. M'agrada especialment el tractament dels personatges reals. Els que em són més coneguts tens la curiositat de veure com els dibuixa i els transforma.
  Tot i haver llegit altres llibres de l'autor que m'havien agradat quan va guanyar el Josep Pla al 2014 no em va cridar gens l'atenció. Per casualitat aquestes festes el vaig trobar en edició butxaca i m'hi vaig decidir; no sé si va ser pel llibre, l'autor, el format o el moment històric. La qüestió és que algunes frases posades en boca de personatge dels mitjans de SXX no estan tant lluny de les que podem sentir ara, per tant tot i el caràcter de ficció del llibre sovint s'acosta més del que voldríem a la realitat, potser no d'obra però si de pensament.
  Resumint, una lectura recomanable i entretinguda . En algun moment es fa una mica feixuga amb tants personatges però tampoc de forma excessiva
  Fins i tot el post de les lectures va tard i no tinc clar que hi siguin totes, però millor que res... La llista no segueix cap ordre simplement els tenia sobre la impressora i són aquests perquè estan pendents d'endreçar... A veure si aquest any sóc capaç de recuperar l'activitat al blog ( encara que només sigui la lectora)
  Les veus del Pamano. Jaume Cabré ( venia del 2016)
  Mort mar endins. Andrea Camilleri
  La dona que somiava mariatxis. Assumpta Mercader
  La sergent Anna Grimm. Montse Sanjuan
  Sortir a robar cavalls. Per Petterson
  Herba Negra. Salvador Macip i Ricard Ruiz Garzón
  La noia d'abans. J. P. Delaney
  Els ambaixadors. Albert Villaró ( en procés)
  Ara que els veig tots junts, sóc conscient de que és una any de molt poca collita. Els últims anys, tot i no tenir la lecturina alta, un llibre al mes hi era; aquest any ni això. Conclusions de l'activitat lectora del 2017:
  llegeixo poc
  només llegeixo en català
  en Camilleri és imprescindible
  Potser haurem de tornar al propòsits lectors d'altres anys. A veure, un propòsit ha de ser assolible però que costi una mica. Avui estic audaç, així que m'arriscaré a posar-los per escrits: