text: Testimonis i historiografia de la GermaniaModifica
  Existeix un Memorial redactat el 1522 pel dominicà Antoni Joan Llambies, que relata de forma succinta els fets ocorreguts el mes de febrer de 1521. El cartoixà Miquel Oliver, prior de Valldemossa, va escriure una relació, avui perduda. Sembla, segons una notícia de Martí de Viciana que va existir una General història de la Germania de Mallorca, probablement de caràcter oficial i escrita abans de 1566.[1] Cal esmentar unes profecies atribuïdes a Bernat de Mogoda, personatge històric del s. XIII, conservades manuscrites des del s. XVIII, amb comentaris de 1606 signats per Jeroni Pont Desmur, que en part fan referència a les Germanies. Però els trets lingüístics, amb arcaismes i barbarismes barrejats, denoten que l'autor és molt més modern. Eulàlia Duran esmenta una Codolada, copiada per Binimelis d'un llibre de subhastes.[2] El notari Miquel Sabater redactà una relació dels setges d'Alcúdia que Binimelis incorporà a la seva història. L'única crònica completa és la de Joan Binimelis, incorporada dins la seva Història del Regne de Mallorca, escrita en català i traduïda al castellà pel mateix Binimelis, tal com fa constar al seu testament de 1612.[3]
  La historiografia mallorquina i la memòria de la GermaniaModifica
  Vicenç Mut a la seva Historia del Reino de Mallorca (1650) es limita a copiar el text de Joan Binimelis, afegint-hi algunes consideracions morals, sempre des del punt de vista antiagermanat. Els erudits posteriors (Guillem Terrassa, Bonaventura Serra, Lluís de Vilafranca, i Bartomeu Jaume) copiaren fragments de cròniques i documents en miscel·lànies que han quedat inèdites. En el segle XIX, quan es produí la reivindicació liberal i romàntica dels comuneros de Castella, els herois de la Germania foren ignorats. La incorporació a la mitologia liberal dels agermanats començà amb la retirada, el 1822, de la gàbia amb el cap de Joanot Colom (penjada a la Porta Pintada des del 1523). A poc a poc el romanticisme va anar incorporant el tema. Així el tarragoní F. de Retes el 1839 representà a Madrid la seva obra El tundidor de Mallorca, que té com a personatge central Joan Crespí.[4]
  La polèmica entre progressistes i conservadorsModifica
  El 1841 Josep Maria Quadrado publicà a La Palma l'article De las Comunidades de Mallorca, clarament denigrador de la Germania. El mateix 1841 es publicà l'opuscle d'Antoni Furió Memoria histórica del levantamiento de los comuneros mallorquines en 1520 escrita con motivo de la colocación del retrato de su caudillo Juan Odón Colom, a l'altre extrem del conservador Quadrado. El 1870, per encàrrec de l'ajuntament republicà, Pere d'Alcàntara Penya publicà Consideracions sobre el levantamiento de los comuneros de Mallorca llamados ajermanats, en la línia de posar de manifest la decadència econòmica i les injustícies de la societat estamental per lloar el moviment agermanat. Quadrado, trenta anys després del seu primer article, a la seva conferència de 1870 a l'Associació de Catòlics, En Joanot Colom, qualificà l'agermanat com a gran criminal. El març de 1870 Quadrado tornava a sortir n contra de Colom i els agermanats amb un full titulat Polémica acerca de En Joanot Colom. Mossèn Josep Rullan en la seva Història de Sóller (1876) seguia, més o menys les tesis de Quadrado, bé que salvant Joan Crespí com a defensor d'una opció moderada. En canvi un altre sacerdot, el felanitxer Cosme Bauçà i Adrover, sortí en defensa de Colom. El republicà nacionalista Pere Oliver i Domenge també defensà la Germania des de La Nostra Terra amb l'escrit Joanot Colom i Cifre.
  La continuïtat de la recerca històricaModifica
  Àlvar Campaner i Fuertes en el Cronicón Mayoricense (1881) transcriu l'escrit de Joan Binimelis i importants documents inèdits. El 1888 Quadrado publicà un extens capítol sobre les Germanies a la sèrie de Recuerdos y bellezas de España de Pau Piferrer. A partir de 1896 publicà al Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana el recull documental Informacions judicials sobre els adictes a la Germania Sobre aquests pilars va anar fent feina la història local amb els treballs de Mateu Rotger i Capllonch (Pollença, 1897-1906), Joan Baptista Ensenyat i Pujol (Andratx, 1919), Miquel Bordoy i Oliver (Felanitx, 1943) i Pere Ventayol i Suau (Alcúdia, 1927-28). A partir de 1970 han aparegut moltes històries locals que han tractat el tema. També s'ha d'esmentar el treball d'Álvaro Santamaría Fernando el Católico y la Germanía i els de Josep Juan i Vidal.
  Els antecedents de la Germania mallorquinaModifica
  L'oposició dels estaments privilegiats a la política de redreç de Ferran el CatòlicModifica
  Des de la dècada de 1490 hi havia un clima que apuntava cap a l'esclafit popular. Els esdeveniments que envolten la figura del governador Joan d'Eimeric i Saplana són un precedent de la destitució del governador Miguel de Gurrea i expressen l'hostilitat de les classes privilegiades cap a la política de redreç de Ferran el Catòlic. En el mateix ordre de coses s'ha de situar el procés de la Universitat contra el regent Frederic de Gualbes, mà dreta de Joan d'Eimeric al qual s'acusà de tot el que se'l podia acusar amb la intenció de desacreditar-lo. En aquest primer moment els estaments populars estaven al costat de les mesures reformistes de la monarquia i els estaments privilegiats en contra, i per això odiaven els representants reials.
  L'expedició a Bugia i els bàndols mallorquinsModifica
  Des de 1510 Mallorca participà de manera activa en la defensa de Bugia, amb soldats, menestrals, armes i queviures. El 1513 la flota de l'almirall Diego de Vera va ser derrotada i el 1514 es produí l'atac musulmà a Bugia que provocà l'expedició mallorquina.[cal citació] El virrei Gurrea obligà els bàndols mallorquins a signar una treva. Els col·legis de menestrals i les viles foranes s'endeutaren per finançar l'expedició de 9.248 homes. A l'estol mallorquí hi havia 388 homes d'armes, diverses companyies de menestrals de la ciutat i els grups de les viles, dirigits pels seus respectius capitans. L'organització militar, amb les tropes dividides en cinquantenes i desenes és la que després adoptà la Germania. De tota manera, un cop passada l'expedició militar les tensions entre els bàndols de l'oligarquia es reprengueren amb virulència.
  A principis del segle XVI encara continuaven actives les lluites entre l'Almudaina i el Born, i d'altra banda ja s'havia iniciat l'enfrontament entre els Torrella i els Puigdorfila que duraria tot el segle. El 1505 els Torrella i els Puigdorfila protagonitzaren una brega a Muro i el mateix any s'acabà el procés per la batalla entre les dues faccions esdevenguda en el Born de Ciutat de Mallorca. A les viles hi ha casos com el de Sineu, on la lluita entre bàndols es manifestà molt activa, amb episodis que se succeïren en temps de la Germania, com l'assassinat d'Andreu Rossinyol de Defla.
  La primera etapa de la revoltaModifica
  La preparació de la revoltaModifica
  Des del desembre de 1520, segons el cronista Joan Binimelis, els menestrals de la Ciutat de Mallorca començaren a reunir-se i a prendre cos un moviment de protesta. El capdavanter del moviment era el paraire Joan Crespí, que havia estat síndic del seu ofici i el 1521 era sobreposat dels paraires. És molt probable que els dirigents mallorquins tenguessin contacte amb la Germania valenciana, però les seves reivindicacions eren pròpies i diferenciades. Les reunions secretes foren denunciades al governador Miguel de Gurrea. Davant el moviment de protesta Gurrea, el 6 de febrer de 1521, decidí empresonar set menestrals: el paraire Joan Crespí, el sabater Pere Begur, els barreters Pasqual Rosselló, Joanot Colom i Francesc Colom, l'espaser Guillem Vich i el capeller Rafel Ripoll.[4]
  El poble allibera els presos i ocupa la Casa de la CiutatModifica
  Primeres actuacions dels revoltatsModifica
  La consolidació de la GermaniaModifica
  La participació de la part foranaModifica
  Pere de Pacs aixecà la suspensió de reunions i consells als pobles, manant a instància de Joan Crespí, que cada vila elegís dues o més persones per parlar amb l'instador i els elets. Les autoritats locals no posaren cap obstacle. D'aquesta manera les viles s'anaren afegint al moviment. Es reunia el consell i s'elegien els elets per anar a Ciutat, després feien el jurament de fidelitat a la Germania.[9] Els signes externs del juramentats eren la bandera i el tambor, amb els quals es passejaven per les viles i anaren a Ciutat. Segons el frare dominicà Antoni Llambies s'ha de donar la prioritat en l'agermanament a la vila de Binissalem: ...vingué la part forana a fer oferta als menestrals, de la qual vingué primer la vila de Binissalem, molt armats e ab tambor e ab banderes e a peu e a cavall, els quals eixien a rebre los dits menestrals de fora la ciutat ab sos tambors e banderes fent ordenances e caragols per les places.[10] Segons Binimelis arribaren 400 homes d'Inca, 100 de sa Pobla, 80 de Campanet, 500 de Pollença, 400 de Sóller, 100 de Valldemossa, 140 de Selva, 250 de Muro, 300 de Porreres, amb uns 130 cavalls i moltes armes.
  El consell dels TretzeModifica
  La carta reial del març de 1521 i el canvi de direcció de la GermaniaModifica
  Una carta reial datada a Worms el 30 de març de 1521 ordenava el retorn a l'obediència a Miguel de Gurrea, i si no es feia es proveiria un càstig exemplar. Gurrea rebé la carta a Eivissa, on s'havia instal·lat, i el 31 de maig la trameté a Mallorca. A les viles hi arribà a partir de l'11 de juny de 1521. Tal comminació provocà un doble procés: la desafecció a la Germania de moltes autoritats locals, menestrals i sectors que no es volien posar en contra del rei; i la radicalització dels que volien continuar la revolta fos com fos. Els que estaven en contra de la Germania eren denominats mascarats. La delimitació dels dos bàndols es va precipitar: els menestrals i pagesos mascarats; els cavallers que veien com les mesures de la Germania atacaven els seus interessos, en voler aplicar la sentència arbitral de 1512; els notaris, artistes i mercaders, amb la totalitat de les classes privilegiades i els oficials reials, s'oposaven a la Germania. De l'altra banda hi havia el poble agermanat: la majoria de pagesos i de menestrals. En aquest clima feren aparició els fets violents i la fuita dels antiagermanats cap al castell de Bellver o al castell de Santueri. Els dos castells foren assetjats i el de Bellver fou assaltat i assassinats els seus ocupants. Part dels adversaris de la Germania fugiren de l'illa. Joanot Gual, que havia estat l'advocat de l'instador demanà la revocació del seu càrrec. És en aquests moments quan es produeix una divisió interna entre el grup dirigent de la Germania i la persona mateixa de l'instador Joan Crespí és qüestionada de manera oberta. El 23 de setembre en una sessió del Consell General celebrada al monestir de Sant Francesc es produí gràcies al suport dels pagesos la victòria del grup més radical, disposat a continuar en les mesures de política econòmica ja iniciades. Foren nomenats dos instadors per dur a terme la sentència arbitral de 1512: Pau Casesnoves d'Inca i el tintorer de Ciutat Jordi Moranta. Joan Crespí fou empresonat i assassinat a la presó.
  El govern de Joanot ColomModifica
  L'aplicació d'una nova fiscalitatModifica
  Eivissa i MenorcaModifica
  El govern de ColomModifica
  L'ofensiva contra la GermaniaModifica
  Preparació de la contraofensivaModifica
  L'estol reial redueix la GermaniaModifica
  A l'octubre de 1522, l'emperador Carles V, envià un estol[14] amb 800 homes per a ajudar a Gurrea, qui es desplaçà a Alcúdia per sotmetre, juntament amb els nobles que se li uniren, l'illa. L'armada reial estava formada per quatre galeres reials sota el comandament de Joan de Velasco, tretze naus i altres veles menors. Com a capità de la gent armada hi figurava Ramon Carròs de Vilaragut i de Castellví. A l'esquadra s'hi afegí un important contingent d'homes d'armes a Eivissa. El 13 d'octubre l'esquadra fondejà a la Badia de Ciutat de Mallorca i a la galera capitana tingueren lloc les converses sense èxit entre Juan de Velasco i els representants tramesos pels jurats i el governador de Mallorca. L'armada desembarcà a Alcúdia i inicià la reducció de les viles.[15] El 29 d'octubre es reduí Pollença mentre molta de gent es refugiava a l'església. Els reialistes calaren foc al temple causant la mort de més de 200 dones i nins. Poc després a la batalla de Son Fornari l'exèrcit agermanat, d'uns 3000 homes i amb 5 peces d'artilleria, fou desfet amb contundència, amb més de mil homes morts. A finals de novembre l'exèrcit agermanat tornà a ser derrotat a la batalla de Rafal Garcés, on moriren uns 500 homes, 40 foren penjats a la plaça d'Inca i 70 pels voltants de Binissalem. El 5 de desembre Gurrea concedí guiatge a tots els que es presentassin davant ell per prestar-li obediència. El mes de març el camp reial s'instal·là en el monestir de Jesús mentre la pesta delmava la població de la ciutat. Finalment Ciutat de Mallorca capitulà el 7 de març de 1523.
  La repressió de la GermaniaModifica
  La repressió del moviment agermanatModifica
  Una repressió física i econòmicaModifica
  Les composicionsModifica
  El paper del Regne de Mallorca dins la corona dels Habsburg va ser poc significatiu, restant el Regne deixat a la seva sort i amb prou dificultats per aturar els atacs corsaris i berberiscs. Tornà a florir el banditisme en un fenomen típic de les situacions de derrota del moviment popular, perdurant molt actiu tot al llarg del segle XVII.
  ↑ En aquest jurament a més de mantenir la fe catòlica i el rei Carles, es comprometien a noanar contra "la santa quitació", o sigui contra l'eliminació del deute de la Universitat. (V. QUADRADO, J.M. Informacions judicials, p. 311.