text: Una gossa en un descampat - Teatre Barcelona
  Espectacle guanyador de 5 Premis Teatre Barcelona (temporada 2018-2019) en les categories de: Millor espectacle teatral, Millor direcció (Sergi Belbel), Millor actriu (Vicky Luengo/María Rodríguez), Millor actriu de repartiment (Anna Barrachina) i Millor text teatral (Claudia Cedó).
  Maria Rodríguez i Míriam Monlleó protagonitzen Una gossa en un descampat, un aclamat text de Clàudia Cedó basat en una crua experiència personal. Dirigeix Sergi Belbel.
  Com tantes parelles de la seva edat, la Júlia i en Pau esperen, il·lusionats, l'arribada d'un nadó que ja porta cinc mesos de gestació. Però un dolor inesperat els porta a la consulta del metge i, uns dies després, a haver de fer front a una realitat terrible: la criatura que parirà la Júlia no pot sobreviure. La història de superació d'aquesta parella i la manera com tots hem d'aprendre en algun moment a fer front a les pròpies pors són el centre d'aquesta proposta dramàtica, signada per una dramaturga que ja ha passejat les seves creacions (com ara Tortugues: la desacceleració de les partícules, premi Butaca al millor text teatral, o L'home sense veu) per festivals i sales de petit format.
  Clàudia Cedó, mitjançant el projecte Escenaris especials, s'ha endinsat en el teatre comunitari i ha utilitzat l'escena (i la seva llicenciatura en Psicologia) com a eina d'integració social, implicant persones amb discapacitat mental en la creació escènica.
  Mort i vida en un sol acte
  El teatre et facilita entrar en la més profunda intimitat de les persones quan ho permeten. Llavors veiem que ho desitgen i ho ensenyen sense pudor. Per això valorem tant la gosadia de Clàudia Cedó, l'autora del text i també la de Sergi Belbel, el director que va passar per una experiència semblant. Aquesta necessitat de mostrar aquesta part tan íntima de la seva història és, i es demostra al text, terapèutic per ells i, de ben segur, molt enriquidor per nosaltres.
  No és una situació extraordinària ni un fet excepcional encara que afortunadament infreqüent. El que sí és excepcional és la manera de presentar-ho, d'explicar-ho, de fer-nos partícips d'un dolor i un dol que de lluny o de més a prop havíem viscut altres vegades. Una mare perd un fill abans de néixer i com un drama sobreafegit han de prendre una decisió molt difícil: acabar amb l'embaràs pel risc que suposa per la mare i per les elevadíssimes possibilitats de mort intrauterina.
  Una mare, Maria Rodríguez, s'enfonsa després de la tragèdia i la lluita amb si mateixa i la seva consciència, encarnada per Míriam Monlleó, la fan sobreviure.
  Com si fos una autoteràpia psicoanalítica, el seu jo inconscient la fa anar per la via dels dolorosos records que ella vol oblidar, la sacseja, la fa enfrontar a les pors, a les ombres i als silencis, la fa parlar i l'obliga a reviure aquell moment tan dur i aconsegueix incorporar-lo a la seva vida donant-li un alè que ella no sabia trobar.
  L'escenografia (un descampat brut, fosc i ple de deixalles) és desoladora, com ho son el cos i l'ànima de la protagonista després del drama. Amb gran esforç, ella li acaba donant llum en forma de globus de colors que s'alcen lentament. Tot un simbolisme que li devem a Max Glaenzel.
  El guió de Claudia Cedó i la direcció de Sergi Belbel han donat un gir i una possibilitat de renéixer en una situació greu i desesperada.
  La ficció ens cura
  Una Gossa en un Descampat ens parla de l'avortament, un tema encara tabú a la nostra societat. A través d'un text molt íntim escrit per la Clàudia Cedó i una direcció magistral de Sergi Belbel, assistim a una obra de teatre amb una bellesa poètica increïble i uns missatges molt interessants per fer pensar a l'espectador.
  Com ara, l'existència d'una mena de massa humana on el dolor d'una és el dolor de totes o la maternitat d'una és la maternitat de totes. Com si hi hagués un fil invisible que connecta a la protagonista amb la seva mare, la seva àvia i així fins a crear una massa universal femenina i una història comuna, una història universal.
  És evident que hi ha una voluntat de treballar la simultaneïtat d'accions, encadenant diversos diàlegs, escenes i espais independents de manera simultània. Aconseguint un ritme de relat en cadena gràcies al qual l'espectador es manté connectat amb la història en tot moment.
  Un altre encert d'aquesta obra és el desdoblament del personatge principal en dues actrius. La Vicky Luengo i la Maria Rodríguez interpreten magistralment aquest diàleg interior de la mare amb la seva pròpia consciència i ens fan viatjar a un descampat ple de deixalles.
  Finalment arribem a una pregunta que es fa la protagonista i que tothom s'ha fet algun cop. Quin és el sentit de les coses que ens passen? Hi ha una causalitat real entre les nostres accions? Doncs sembla que no, però l'autora ens dona la cura contra aquesta injustícia, ens dona ficció.
  Gràcies a la història secundària del director de teatre i la seva musa interpretats per Xavier Ricart i Anna Barrachina, entenem que a la ficció podem trobar tot el sentit que no trobem a la vida real. A la ficció tot té una causa i una conseqüència, i això ens ajuda a pal·liar l'aleatorietat d'aquesta vida en la qual vivim.
  En definitiva, un viatge íntim cap a l'interior de l'ésser humà, una dosi ben forta de sinceritat damunt l'escenari.
  Una direcció impecable
  Quan algú escriu sobre un fet dramàtic de la seva pròpia vida, el text que en deriva sempre té quelcom que el fa únic, indestructible i molt personal. Clàudia Cedó ja ens va sorprendre fa uns tres anys amb Tortugues: la desacceleració de les partícules, un text juganer i enginyós que va convèncer a quasi tothom, però ara ens sacseja amb la història d'un avortament no desitjat. I ho fa meditadament, amb la mateixa fermesa des seus primers textos i amb una estructura teatral que ha acabat convertint l'espectacle en un èxit. La decisió de fer una obra coral, de barrejar-hi altres temes, de fer aparèixer un element incorpori i de dividir al personatge principal en dos són encerts dramatúrgics que arrodoneixen la peça.
  L'altre gran encert ha estat el d'escollir a Sergi Belbel per a la direcció. Tal com ha fet darrerament amb altres textos d'autors joves (Sàpiens és un bon exemple), Belbel es posa a les ordres de la història i arrodoneix el producte amb una factura impecable. Els recursos escènics -la nova Beckett no havia lluït encara tan esplèndida- i la direcció d'actors són dos dels grans pilars en el que sustenta el seu treball. En definitiva, un espectacle rodó i ben executat, al que li pronostiquem una llarga vida.
  La bellesa d'allò cru
  Sota la direcció de Sergi Belbel, a la Sala Beckett es representa Una gossa en un descampat, un text de Clàudia Cedó que tracta, sense embuts, un tema tabú a la societat actual: la mort perinatal. Es tracta d'un text punyent que intenta descriure, si un cas és possible, com de dolorós por ser el fet de perdre un nadó abans d'ésser nascut.
  Tot i aquest plantejament inicialment tràgic i dramàtic, la representació –en comunió amb el text—tracta d'al·legoritzar tot aquest dolor i trobar, estoicament, quelcom constructiu en una situació tan tràgica. D'aquesta manera, la representació tracta de representar la bellesa que es pot trobar en un descampat: tot allò que es pot aprendre, i fins i tot "gaudir", d'una situació emocionalment tan dura.
  Aquest és l'eix que vertebra tota l'obra, i la direcció, la posada en escena i els recursos escènics funcionen en sintonia per a garantir aquesta lectura. Així, es justifiquen les dualitats: d'espai (un descampat i la reconstrucció –majoritàriament per part de l'espectador—de l'hospital on succeeix tota la trama), de personatges (la protagonista es divideix en dos actrius: María Rodríguez i Vicky Luengo), de temps (un futur post-naixement i tot el procés de l'embaràs) i fins i tot de trama (la narració de l'embaràs i l'estrena teatral).
  Aquest plantejament dual, per tant, fa que l'espectador estigui contínuament movent-se en una reconstrucció i en salts temporals (molt ben marcats textualment i amb el decorat, el so, les llums...). Es tracta el tema de manera que el públic ha de capbussar-se a la narració, fent que empatitzi amb la història i senti el dolor que senten els personatges. Un gran treball per part de l'elenc i de la direcció, per tant, fan que la representació funcioni molt bé, tot i que amb alguns recursos poc justificats (una projecció que acaba per aportar ben poc a la representació, només interrompent-la).
  En síntesi, Una gossa en un descampat es una representació d'un text interessant per la cruesa que planteja una representació en la que l'espectador es veu obligat a capbussar-se (degut a la necessitat de reconstruir, d'entendre i de separar les dualitats assenyalades anteriorment). El fet que l'espectador es capbussi dins la representació el portarà a una espiral d'emocions que el portarà a commoure's degut al gran funcionament de l'escenografia i el gran treball de l'elenc.
  Superant tabús emocionals
  Una de les funcions del teatre també és donar visibilitat a temes que, malgrat ser importants, per uns motius o uns altres, han esdevingut un tabú a la nostra societat. Afortunadament, per exemple, cada vegada més, apareixen obres que tracten l'avortament, la mort perinatal i les conseqüències emocionals que poden patir les persones que han hagut de viure aquesta experiència traumàtica. En una línia similar a Llibert de Gemma Brió, Una gossa en un descampat és una proposta honesta que va una mica més enllà de retratar aquesta circumstància tan íntima i més habitual del que creiem. L'espectacle obre un ventall de personatges interessants que enriqueixen l'univers de la protagonista, aporten els diferents punts de vista de la problemàtica i completen tot el recorregut. La proposta té una força al·legòrica notable i estructura amb habilitat tots els seus elements. Però, sobretot, és la magnífica direcció de Sergi Belbel la que aconsegueix inquietar, emocionar, fer-nos riure, crear màgia i realisme. La valentia del text de Clàudia Cedó, en aquest cas, compta també amb la complicitat de dues actrius com Vicky Luengo i Maria Rodríguez amb una gran connexió i un alt nivell interpretatiu. Del conjunt, però, no acaba d'encaixar del tot la darrera peça, volent, potser, acabar amb una espurna d'optimisme. En qualsevol cas, resulta reconfortant comprovar, com es diu en el muntatge, que també hi pot haver bellesa en els descampats.
  Vaig veure "Una gossa en un descampat" en la seva primera temporada a la Beckett, i ara que torna a estar en cartell no puc evitar d'escriure unes línies que no vaig pensar a escriure en el seu moment.
  Portava temps veient obres als teatres amb resultats generalment satisfactoris, però difícilment sortia amb la sensació d'haver vist una gran obra… fins aquesta ocasió. Mai havia vist una obra que em remogués tant per dintre com "Una gossa en un descampat", i això sense haver viscut cap experiència propera a la dels protagonistes.
  L'argument, ja ho haureu llegit, va sobre una parella que haurà de fer front a la mort perinatal del seu primer fill. A l'inici pot semblar una obra abstracta per l'escenografia i les converses de la mare amb la seva "consciència / alter ego", però aviat t'endinses en el fil argumental i se segueix perfectament.
  Maria Rodríguez: "He hagut de ser mare per a que vegin que també puc interpretar a una dona madura"
  Per Sem Pons / @semponspuig Ha guanyat el Premi de la Crítica a millor actriu per Una gossa en un descampat, de la Clàudia Cedó, i ho ha fet compartint-lo […]