text: ESPAI DE GALIONAR: L'home que no volia ser estimat
  Publicat per Galionar a 18.6.11
  Pere 18 de juny de 2011 a les 19:44
  Voltant pels blocs trobes persones que em recorden el protagonista del teu escrit. Potser no és que no vulguin ser estimats, però la seva vida real no té a veure amb el que expressen quan escriuen.
  Bé ... això és el que imagino, només és una intuïció.
  novesflors 18 de juny de 2011 a les 20:18
  Quina història tan trista. En certa manera, a mi m'ha recordat, tot i que no té res a veure, el protagonista de la pel·lícula "El que resta del dia".
  LA MAR 18 de juny de 2011 a les 21:25
  Per a mi aquesta història reflecteix el fet que la vida a vegades ens duu a generar il·lusions, a idealitzar situacions i fugim de la realitat, en aquest cas fuig d'ell mateix, més que dels altres. Són situacions passades que s'han de païr...... del contrari acabes conspirant contra tu mateix.
  Joan Guasch 18 de juny de 2011 a les 22:36
  La química de les emocions massa sovint ens empeny a situacions autodestructives, irracionals, i tanta raó com diem que tenim! Però no. Les emocions poden amb la nostra raó, controlen el nostre organisme, els nostres gestos, les nostres paraules... Per sort som destres trobant sortides. El protagonista de la història escriu tot allò que el seu cos, el seu gest, no és capaç de mostrar.
  Filadora 19 de juny de 2011 a les 14:46
  Potser no vol estimar. Però no pot impedir que l'estimin.
  Una vegada em van dir "no deixis de fer-li entendre que no li vols cap mal".
  Carme Rosanas 19 de juny de 2011 a les 16:43
  A vegades trobes persones així, als blogs i fora dels blogs també. Com una doble personalitat que compensa d'alguna manera. Si escrigués tal com viu, segurament no seria vida, i té massa por de viure com escriu.
  Pilar 19 de juny de 2011 a les 16:57
  La ferida d'amor que li ha provocat la mort de la persona estimada, l'ha fet emmalaltir de mort i de por.
  És una malaltia, aquesta de la por a perdre el que s'estima, difícil de curar. Potser la seva poció li espera en algú racó del camí, allunyat de la tàpia del cementiri. Si el flascó que la conté té suficient llum, la veurà. Mentrestant, conserva la seva essència en el que escriu. Ja és un gran què, que no la perdi del tot.
  Un conte ple de sensibilitat, íntim, que et convida a rellegir-lo.
  Galionar 19 de juny de 2011 a les 17:04
  Pere, segurament les històries personals que s'amaguen darrere els blogs donarien per un article interessantíssim, gairebé per una tesi doctoral. Potser només la intuïció, el sisè sentit o digues-li com vulguis en poden indicar si allò que llegim és un retrat fidedigne del seu autor o si és el que aquest vol que ens creiem d'ell. Només nosaltres podrem concloure si al darrere dels posts hi ha una persona sincera o una persona que s'amaga en les paraules. A mi m'agrada aquest intent de descobrir la gent per mitjà del que desprenen els seus mots; amb alguns hi connecto de seguida i ni tan sols sé com se diuen, i tampoc tinc necessitat de més informació, perquè l'essencial ja ho endevino.
  Novesflors, la història és molt trista perquè està basada en un fet real; no té res en absolut d'autobiogràfica, sinó que vaig conèixer l'home que no es deixava estimar..., en part perquè ja no volia patir més, però en part també perquè no volia fer patir els altres amb les seves misèries. Sí, certament pot recordar la pel•lícula que esmentes.
  Jaume, el meu protagonista volia fugir de la realitat, però aquesta no se li va fer mai indefugible. Crec que no va acabar de pair mai les circumstàncies, i sí, això li va representar una conspiració contra ell mateix i la seva salut. Només una llarga i atenta observació dels seus relats em va permetre intuir la formidable persona que hi havia sota moltes capes de ciment...
  Joan, tantes vegades que ens enganyem creient que la nostra raó passa per davant del cor..., i en realitat són les nostres emocions qui acaben sempre guanyant i aflorant d'una o altra manera. D'aquí tants malestars psicosomàtics... Has resumit amb molt encert l'actitud de l'home de la narració: en l'escriptura se li escapava tot allò que ni el cos, ni el gest ni la voluntat volien mostrar.
  Filadora, m'ha agradat molt la teva intervenció. L'home que no volia estimar es resistia a deixar-se estimar pels altres; feia l'impossible perquè qualsevol se'n desdís. Però crec que sí, que amb el temps va entendre que no li volia cap mal, i fins i tot va néixer una certa amistat entre nosaltres.
  Carme, en el cas de l'home que no volia estimar, crec que era a l'inrevés, que tenia massa por d'escriure com vivia. Però alhora, les històries que s'inventava eren un reflex d'una riquesa humana que fins i tot ell ignorava... D'acord totalment amb el tema de la doble personalitat. N'estic segura que per a una professional com tu el seu cas t'hauria semblat apassionant, com em va semblar apassionant ell per a mi com a persona digna de ser estimada.
  Gràcies per compartir la vostra estona en aquest espai i una abraçada molt gran.
  Galionar 19 de juny de 2011 a les 17:11
  Pilar, m'agradaria que el meu protagonista pugués llegir el teu comentari i que retornés a ell l'esperança de trobar encara la seva poció de llum en el camí. Sí, mentre continuï escrivint la vida tindrà encara algun sentit per a ell, mantindrà la seva essència. Gràcies per les teves paraules benevolents amb el conte. Una forta abraçada!
  Joan Josep Tamburini 19 de juny de 2011 a les 17:19
  Conec més d'una persona així. No sempre és una ferida d'amor, però sí és ferida que els ha tancat en ells mateixos, que fà que tots els sentiments quedin dins seu a pany i forrellat. Hi ha remei. Però és molt dificil trobar la clau que faci guarir la ferida...Una abraçada: Joan Josep
  onatge 19 de juny de 2011 a les 17:50
  Hi ha moltes persones malaltes d'amor, i amb el temps tenen por d'estimar i de ser estimats... La solitud els corca l'ànima, s'ofeguen sempre en un passat, que ha hores d'ara ja no és de ningú, només del passat... No veuen ni el sol ni la lluna, no tenen fred ni calor, nomes el mal d'amor. Potser estimar sempre té efectes secundaris..., i també de primaris, però mai no podem tancar el nostre cor, és com deixar de viure, o viure morts i enterrats...
  Des del far una abraçada d'avui.
  Galionar 19 de juny de 2011 a les 19:12
  Joan Josep, el pitjor no és la manca de solució, sinó la negativa a ser ajudats, generalment, i també la negació de l'esmentat problema per part dels afectats; com tu dius, molt difícil trobar la clau del pany...
  Onatge, puc arribar a comprendre que després d'alguna o d'algunes males experiències, hi hagi qui es tanqui en banda i es negui totalment a l'amor. Que es construeixin una cuirassa ben gruixuda que és gairebé difícil de trencar. La majoria de la gent, però, tenim mecanismes suficients per gestionar els fracassos, per tirar endavant, però hi ha qui no els té. I llavors sí, viuen morts i enterrats..., en vida, encara.
  Una abraçada gran i gràcies per ser-hi.
  Anònim 19 de juny de 2011 a les 22:30
  Vaja per davant el reconeixement agraït a tots els àngels que, sense ales, van pel món de manera anònima, discreta, quasi invisible,… perquè en són conscients que la necessitat que d'ells tenen alguns humans és quasi igual de forta que la negativa a reconéixer la seua presència.
  El qui està ferit de mort o d'amor, que és ferida dels mateixos efectes per qui la pateix, corre el perill de distorsionar la seua imatge -que no el seu interior- en la contradicció que extraordinàriament expliques al teu relat. No calen més paraules quan les que tu has pronunciat refleteixen tan bé una situació que moltes persones coneixem; bé perquè en som víctimes en carn pròpia o perquè tenim a prop nostre algun ésser ferit per l'amor, malalt, doncs, de mort en vida.
  Galionar 20 de juny de 2011 a les 18:21
  Amparo, és molt colpidora la teva afirmació: "...El qui està ferit de mort o d'amor, que és ferida dels mateixos efectes per qui la pateix..." Colpidora i certa. Prou que ho saben aquells qui l'han patit o que l'han vist patir. Poc més ens resta fer per ells que oferir-los la nostra companyia i intentar que puguin gaudir de la vida que encara els queda..., amb la pròpia vida, que no pas amb la mort.
  Joana 21 de juny de 2011 a les 19:25
  Jo li aconsellaria a la persona ferida d'amor, que pensara que com tota malaltia, aquesta també té cura, que s'alliberara del psudònim i que aplicara els seus escrits a la vida real.
  La vida, com l'amor, és molt bella, però de vegades estem tan cecs que no podem veure-la.
  Joana 21 de juny de 2011 a les 19:27
  Ah i se m'oblidava, molt bonic i colpidor el teu relat i escrit amb una sensibilitat que es respira des de ben lluny!!!
  Galionar 21 de juny de 2011 a les 23:10
  Gràcies per les teves paraules, Joana; m'agradaria poder fer arribar el teu missatge a l'home que no volia ser estimat, tot i que serà una mica complicat, per no dir impossible.