text: Mira que en som, de formatgers!
  dissabte, 16/10/2010
  Ens ho heu demostrat. Quan només li queda una setmana de venda al quiosc (divendres que ve canviem de número, estigueu al cas!), l'extra de formatges artesans ha resultat ser tot un èxit. Els èxits, en les revistes, es revelen sobretot per l'augment de vendes, com ha estat el cas. Però es revelen també pel feed-back que rebem dels quiosquers (que ens en demanen més) i dels lectors (felicitant-nos o bé puntualitzant alguna errada que —ai, las!— se'ns ha escolat: prometem esmenar-la).
  Avui fa exactament quatre anys que vaig rebre l'encàrrec de dirigir el CUINA, i, des del primer dia que hi vaig ser, tot l'equip de la revista ja intuíem que el formatge era un dels temes que més interessaven als lectors. Fa temps que teníem ganes de publicar un extra com aquest. Som tan formatgers com vosaltres! I està clar que les nostres intuïcions han resultat ser encertades. A més, en aquest extra, en realitat no només hem parlat de formatges. Hem parlat també de productes de proximitat i dels artesans que els elaboren, dues qüestions que també hem percebut que són del vostre interès i que, cada cop més, intentem tenir en compte.
  El dinar a la Seu d'Urgell
  Coincidint amb la Fira de Formatges de Sant Ermengol, que se celebra aquest cap de setmana a la Seu d'Urgell, ahir (divendres 15 d'octubre) vam presentar aquest extra davant la premsa al restaurant Paisatges, a la mateixa capital de l'Alt Urgell. Hi vam ser en Josep Cuixart (president d'ACREFA —Associació Catalana de Ramaders Elaboradors de Formatge Artesà), en Joan Gené (director general d'Alimentació, Qualitat i Indústries Agroalimentàries del departament d'Agricultura) i jo mateix. De fet, l'edició de l'extra ha estat possible gràcies als esforços conjunts d'ACREFA, el departament i la nostra revista. Un treball en equip que ha reeixit.
  Durant el dinar —en el qual vam degustar uns quants formatges catalans de molt alt nivell— vam coincidir a dir que l'èxit editorial d'aquest extra és, sobretot, un indicador del potencial comercial que tenen els formatges catalans. Ara toca saber-lo aprofitar bé per consolidar el sector, però quants artesans alimentaris no voldrien tenir a l'abast un producte tan demandat com aquest!
  Des d'aquí, només em queda animar els bons artesans del formatge a seguir endavant amb el cami emprès. Compteu amb el nostre suport i amb el dels nostres lectors!
  Etiquetes: ACREFA, Associació Catalana de Ramaders Elaboradors de Formatge Artesà, Extra de Formatges Artesans, Fira de Formatges de Sant Ermengol, Joan Gené, Josep Cuixart, la Seu d'Urgell Publicat a Cuina, General, Productes | 1 comentari »
  Pluja, cuina i cançons
  A fora queia el darrer xim-xim de les restes del diluvi, el cel s'enfosquia i, damunt dels fogons, les verdures saltaven a la paella i perfumaven la casa. Res no convidava a sortir, perquè, a més a més, sonava la música d'Ana Laan.
  "M'agrada fer cançons amb nom de menjar", va declarar aquesta cantant —que no voldria ser etiquetada com a cantautora, tot i que ens ho sembli una mica— en la presentació de la cançó Chocolate and roses. D'aquí ve que us en parli en aquest blog.
  La veritat és que, tot i que ja té carrera feta, jo no la coneixia. És madrilenya de naixement (1967), però va créixer a Estocolm, va viure a Anglaterra i després va tornar a Madrid, de moment per quedar-s'hi. Com que treballo en el que treballo, el que em va cridar l'atenció va ser el títol del disc que acaba de treure, Sopa de almendras. La curiositat em va créixer més quan vaig descobrir que els seus dos cedés anteriors també tenien nom de cançons culinàries: Orégano (2004) i la que ja us he citat de Chocolate and roses (2006).
  No es tracta d'una experiència musicogastronòmica com les que ha presentat la mallorquina Tiu Herrero. En els àlbums d'Ana Laan el pretext de la cuina és menys present i més subtil.
  Orégano és un lament irònic d'una mestressa de casa jove, fastiguejada i a punt d'esclatar de nervis, a la qual a l'excés de problemes domèstics habituals se li afegeix el de no trobar mai l'orenga amb què sol condimentar els plats. Segons l'Ana, el punt de partida del tema és autobiogràfic.
  A Chocolate and roses parla, en anglès, de petits plaers mundans en una cançó senzilla i pròxima.
  La lletra i la música de Sopa de almendras cerquen la identitat de la intèrpret en la seva infantesa i en els records, les cançons i la recepta de la sopa d'ametlles que la seva àvia espanyola es va endur a Suècia, on vivien. M'ha fet gràcia una coincidència: la meva cèlebre àvia Florentina, tot i que mai no ha cuinat aquesta sopa, també canta La violetera, com feia la de l'Ana, per bé que intueixo que la meva gasta un accent força més català…
  Ana Laan va estar casada i té un fill amb Jorge Drexler, influència que per als meus gustos musicals no pot ser més que positiva, igual que la de l'argentí Kevin Johansen, que ha treballat amb tots dos. Es reconeix influïda per Ella Fitzgerald, Norah Jones o Rufus Wainwright, tots ells músics i intèrprets que m'agraden. I a la seva llista d'influències s'hi escolen compositors clàssics que m'interessen: Erik Satie, per exemple. I Béla Bártok, que m'impressiona tant com la bona cuina hongaresa i com Hongria mateix.
  "És un disc curull de coses senzilles i quotidianes, com el sol al meu jardí o la tardor; també l'amor, el fracàs, l'exigència, el pas del temps i la meva relació amb Espanya", diu la cantant per descriure els sabors casolans del seu darrer disc.
  Que plogui i que Ana Laan segueixi cantant. A mi m'espera la truita de verdures. Què més vull! A vegades sóc un tipus ben senzill.
  Etiquetes: Ana Laan, Béla Bártok, Chocolate and roses, Ella Fitzgerald, Erik Satie, Jorge Drexler, Kevin Johansen, Norah Jones, Orégano, Rufus Wainwright, Sopa de almendras, Tiu Herrero Publicat a General | 1 comentari »
  La Mercè amb els Freixa
  Primer de tot, una prèvia. A un periodista se li suposa un cert distanciament respecte dels protagonistes de les seves notícies i reportatges. Si es tracta d'un periodista gastronòmic, doncs també: analitzarà els restaurants amb rigor, amb el màxim d'imparcialitat i sense deixar-se influir per les simpaties o antipaties que pugui sentir pels responsables del negoci. Conec una colla de periodistes gastronòmics que són bons professionals, molts dels quals col·laboren, han col·laborat o espero que ben aviat col·laborin al CUINA. Però ara us parlaré d'un dia en què vaig desconnectar-me de la meva vena periodística i em vaig deixar convidar, amb tota la satisfacció del món, pel Josep Maria Freixa i la Dori Riera al seu establiment, el Freixa Tradició. Aquell dissabte no vaig seguir altra deontologia professional que la de fer el que em venia de gust. I així us ho explico.
  En Josep Maria i la Dori
  Al capdavall, en aquest blog parlo de coses que em passen menjant i bevent per aquests mons de Déu amb certa desinhibició, tal com raja. El que m'agrada, m'agrada, i el que no m'agrada, no. I el Freixa Tradició sempre m'ha agradat. Entre d'altres —de la cuina en parlaré més endavant— perquè els Freixa sempre m'han semblat uns perfectes amfitrions per a un restaurant: tant quan hi he anat com a client, com quan m'hi han convidat com a periodista, he percebut una familiaritat agradabilíssima que fa que, quan amics i coneguts em demanen la meva llista de restaurants preferits, aquest sempre sigui un dels citats.
  La setmana passada, la Dori em va convidar a tastar el menú de festa major que servien al Freixa amb motiu de la Mercè. La proposta, és clar, era irrenunciable, i vaig demanar-li a la Virgili que m'hi acompanyés (no li va costar gens d'acceptar-la). La Virgili és la Montse Virgili, exconductora del Cabaret Elèctric d'iCat FM —per cert, no us ho havia dit encara, però aquesta temporada l'Òscar Broc i jo hi tornem a participar com sempre, els divendres a quarts de 12 de la nit, aquest cop amb l'Albert Miralles entremig: a veure si ens escolteu!
  A banda d'això, i de moltes coses més, la Virgili —gormanda gormandíssima— també col·labora a les pàgines de menjar i beure del Time Out Barcelona, perquè menjar i beure (a més de parlar i escriure) són dues de les coses que més bé sap fer. De fet, us recomano que la seguiu al Time Out, perquè m'he fet devot de la seva manera desacomplexada i irreverent d'escriure sobre gastronomia, que, la veritat, en la nostra professió ja convé. Doncs bé, la Virgili, partenaire ideal per a una vetllada gastronòmica, no coneixia el Freixa Tradició i calia resoldre aquesta mancança.
  I prou que la vam resoldre!
  El menú de festa major va resultar ser tot un senyor menú. Em sap greu, lectors, que quan llegiu aquest post el menú ja no estarà disponible com a tal. Però la majoria de plats els trobareu a la carta del Freixa Tradició d'aquesta tardor, o sigui que si els hi voleu tastar, només cal que hi aneu.
  Vam començar amb la classiquíssima croqueta de la casa, d'aquelles en què l'arrebossat té el cruixent just. Van servir-nos també un bunyol de bacallà, de sensació casolana i execució professional. A continuació, el primer hit del restaurant: mitja ració dels millors macarrons de Barcelona, que són els que fa en Josep Maria, i en això no admeto discussió de cap de les maneres. I un caneló 100 % Ignasi Domènech, també d'aplaudiment. La revelació del dinar va arribar amb el rostit de tres carns —conill, ànec i vedella— que, si hi comptem la botifarra de perol que les acompanya, en realitat són quatre. Va ser literalment per sucar-hi pa, perquè això és el que vam fer exactament amb el suc del fons del plat. El pa també és pastat i cuit d'en Josep Maria, i és un dels millors pans que se serveixen als restaurants de Barcelona.
  Unes postres d'abans: almívars de pinya, préssec i cirera, amb nata i flam d'ou casolà. Un pijama, vaja. La Dori ens va explicar que va ser idea seva, record de les festes majors que havien celebrat abans de baixar a viure a Barcelona. També devem a la Dori que ens servís un vi que va acompanyar bé tot l'àpat: una de les darreres ampolles que els quedaven al celler de PSI de Pingus (casem-nos!, que exclamaria la Virgili).
  Al CUINA de paper ja vam dedicar un comentari elogiós al pa de pessic que ofereixen com a petit four, per tant no cal repetir-ho. Només volia dir-vos que, ja sense gana, no em vaig poder resistir de tastar-lo.
  Al final, en Josep Maria ens va regalar un dels seus pans, un pa de mantega de motlle fet per ell mateix que l'endemà la Virgili i jo vam torrar per esmorzar (cadascú a casa seva, eh! No féssim córrer per la xarxa coses que no són, ara). Què voleu que us digui, si cada diumenge em llevés amb aquest pa a taula, els llençols se m'enganxarien menys.
  Creieu-me: si podeu celebrar així la Mercè, el piromusical ni fa falta.
  Etiquetes: Dori Riera, El Cabaret Elèctric, Freixa Tradició, iCatFM, Josep Maria Freixa, la Mercè, Montse Virgili, Oscar Broc, Time Out Barcelona Publicat a Cuina, General, Restaurants | 8 comentaris »
  Hem acabat la verema
  A la vinya de Més Amunt
  Aquest estiu us parlava de les vinyes de Cal Garrigosa i de com n'estaven, d'esponeroses. Després de l'hivern de sequera i de la primavera diluviana que l'any 2008 va fer anar de corcoll els ceps i de la pedregada inoportuna que el juny de l'any passat va malmetre bona part de la collita, enguany la verema ha estat generosa. Les pluges de final d'estiu, que han perjudicat l'anyada en moltes zones vinícoles, a Abrera han estat més respectuoses. El raïm havia crescut sa i fort i això l'ha fet aguantar bé. Després de quinze dies de collita, ahir vam entrar la darrera carretada al cup.
  La desolació que provoca una pedregada en un viticultor és incomparablement menys intensa que el gaudi que comporta una bona collita. L'emoció d'omplir els coves de raïms lluents, de tastar-ne el most quan s'han acabat d'aixafar, de llevar-se al matí i sentir l'aire embriagat de les aromes del vi que fermenta… Són d'aquelles coses que només es perceben a pagès, i que potser avui guanyen més valor entre els resistents que conserven les vinyes a resguard de l'asfalt i els maons, malgrat tot.
  La verema és cansada, i ho dic jo que, en realitat, me la miro des de la distància. Però les hores de treball sota el clima suau de la tardor primerenca i la satisfacció que se sent quan s'enllesteix una vinya i s'omple el cup fan que, alguns dies, la verema sigui també una festa. Les imatges que acompanyen aquest post són del 19 de setembre i són un reflex del que us explico.
  L'Antonio, a la feina
  L'anyada ja és al cup, ara només cal esperar el tast del vi novell, que encetarem al novembre. Mentrestant, a Abrera, ja hi pot ploure.
  Quina raïmada!
  Etiquetes: Abrera, Cal Garrigosa, Sant Ermengol, verema Publicat a General, Vins | Deixa-hi un comentari »
  Bye, bye, Cabaret!
  Aquesta nit acaba la temporada d'El Cabaret Elèctric, el programa d'iCat FM on, des de fa dos anys, comparteixo micròfons amb Òscar Broc en la secció Pa amb tomàquet i música electrònica. La Txell Bonet va tenir la bona idea d'ubicar la secció de gastronomia just abans de la sessió electrònica, i va ser en bona part culpa d'ella que un i altre espai s'interferissin per generar una tertúlia culinariomusical inèdita, distesa i sí, sovint delirant i absurda! L'horari d'emissió —absolutament estrambòtic: de 2/4 de 12 a les 12 de la nit de divendres— suposo que ens ajudava a la desinhibició… El matxembrament entre els dos tertulians i les seves àrees temàtiques respectives va arribar tan enllà que quan la Montse Virgili va substituir la Txell, les dues seccions es van convertir pels segles dels segles, en una de sola.
  Broc & Sucatti
  Entre el millor d'aquests anys, la connexió en directe des del Fòrum Gastronòmic de Girona, l'especial que vam emetre des de Madrid (i tot el que va passar després), el tast de caves Berdié amb els germans Jovani, les converses sobre els búlgaros de Ca la Marciala (la pastisseria, o expastisseria —no tinc clar si ja han tancat—, del meu carrer), el debat que vam dedicar a la cuina pornogàstrica i els préssecs farcits de tonyina belgues i, d'una manera especial, el dia que la Txell i jo mateix vam afegir les nostres àvies a l'audició de música electrònica, es compten entre els moments més inaudits i més recordats d'aquestes dues temporades.
  Bé, si us ho heu perdut, no patiu: podeu recuperar-nos pel podcast! Prou sé que la Gemma Clofent, de La Cuina de Casa, hi ha passat més d'un dissabte al matí enganxada escoltant el programa de la nit anterior. L'Ada Parellada, més tranuitadora, ens escoltava en directe, des de casa o des del Semproniana.
  Avui, l'equip de la Virgili & Co. prometen festassa. M'han demanat que hi vagi acompanyat i m'hi presentaré amb el cuiner Iker Erauzkin i el sommelier Xavier Ayala, a veure què ens expliquen. Ens podeu escoltar a partir de les 10 de la nit.
  Ah! I si sentiu que durant el programa s'adrecen a un tal Sucatti, sí, sóc jo. Vestigis de les meves èpoques universitàries!
  M'entra melangia quan penso que divendres que ve ja faré festa del que vam qualificar com l'espai més absurd de la història de la radiodifusió mundial…
  Etiquetes: El Cabaret Elèctric, iCatFM, Montse Virgili, Oscar Broc, Txell Bonet Publicat a Cuina, General | 6 comentaris »
  Bon embotit+bona cervesa: doblement bo!
  Fa un parell de dissabtes vaig assistir a la I Jornada de la Terra a la Cuina que es va celebrar a Vic. Hi havia un mercat d'artesans agroalimentaris d'aquells que són útils per descobrir-hi rareses interessants. En aquesta ocasió, va ser l'Urbici, de Casa Oms de Vic, qui em a donar l'oportunitat de tastar la innovadora llonganissa amb cervesa negra del Montseny, que ja està avalada amb una medalla d'or de la Fira IFFA de Frankfurt.
  Sí, en la base d'aquest embotit s'hi ha afegit una dosi de cervesa negra de la Companyia Cervesera del Montseny (si consulteu el número 107 del CUINA, que ara és al quiosc, hi trobareu un reportatge que parla d'aquesta empresa). La combinació és esplèndida: la llonganissa és ben curada i al final del tast apareix el sabor de la cervesa, ben integrat, que allarga el plaer del mos. Tot un encert.
  L'endemà la vaig posar a l'aperitiu de migdia i va triomfar.
  Trobo que la col·laboració entre Casa Oms i els cervesers del Montseny és una bona mostra de com la suma de bons elaboradors de producte artesanal pot reeixir. No en penseu el mateix?
  Guanya la cuina d'El Bulli
  dimarts, 27/04/2010
  Els números ens agraden, i posseir l'1 fa molta patxoca. Ens havíem acostumat a anomenar El Bulli com el millor restaurant del món avalats per la llista The World's 50 Best Restaurants, que l'havia entronitzat en aquesta posició. Aquest any —quan Adrià ja ha anunciat que dissenyarà per a El Bulli un format totalment allunyat del restaurant convencional—, passat en segona posició.
  Però si ens fixem en el nou número 1 —el Noma de Copenhague—, en el número 3 —The Fat Duck, anglès—, els números 4 i 5 —El Celler de Can Roca (esplèndid!) i el basc Mugaritz— i en el número 6 —l'Osteria Francescana, de l'italià Massimo Bottura— descobrim que en tots els restaurants de les primeres posicions la influència d'Adrià hi és més que evident.
  Amb el nou Bulli Adrià ja havia avançat que estarà fora de classificació dels criteris habituals de les guies. Encara que el número 1 faci patxoca, pensa que la seva guerra ara és una altra. La seva influència en els grans restaurants d'avui, això sí, es manté intacta i, fins i tot, creix.
  Etiquetes: El Bulli, El Celler de Can Roca, Llista de S. Pellegrino, The S. Pellegrino World's 50 Best Restaurants Publicat a General, Restaurants | 1 comentari »