text: Slow movies | Alambins - Digital Literari TwitCount Button
  Fa pocs dies vaig tornar a veure la pel·lícula. Feia anys, molts anys, que La Història interminable em va entrar pels ulls, em va atrapar de manera molt especial, i el record que en tenia era intens. Quina història!!!! Explica com el nen Bastian entra en la seva novel·la i viu les aventures del personatge Atreyu. Cavalca a lloms del cavall Artax, i després vola damunt d'un drac blanc, un animal que per a mi era l'"anti-drac". Jo, que sempre he sentit que són verds amb escates, que tiren foc per la boca i es mengen persones i ovelles, que he tingut al voltant llibres de Sant Jordi, del drac de Banyoles…, i que tenia claríssim que tots són dolents i se'ns volen menjar… vaig quedar impressionada davant els ulls oberts i plens de bondat d'aquella criatura lluminosa que travessava els cels i volava sense tenir ales. Jo pensava aleshores que les ales no li calien perquè el seu cos era llarg i lleuger com un núvol i que era la seva alegria la clau de la lleugeresa.
  Basada en la novel·la de Michael Ende, és indubtable que la pel·lícula té un ritme concret i que produeix una sensació diferent en funció de l'edat de l'espectador. La capacitat de somniar, en canvi, és la mateixa. Hauria de ser-ho. Els ulls de l'adult poden volar cap a la seva infantesa, reviure impressions, idees, imatges, i convertir-se, temporalment, en un infant de nou. Però, és clar, el cervell sap que es tracta d'un joc, i que aquesta sensació va acompanyada de la raó irrefutable que s'ha convertit en un adult i que la pel·lícula s'acabarà. El ritme -potser seria més adequat parlar del tempo- que té aquest film és pausat i permet l'audiència seguir els esdeveniments, entendre'ls, pensar-hi… i assimilar que el món de Fantasia s'està destruïnt perquè els humans han deixat d'imaginar, de somniar.
  Hi ha diferents judicis sobre la qualitat o no de l'adaptació de la novel·la, de la seva vàlua, de si és millor el llibre o no, de la reacció de Michael Ende quan va veure l'adaptació de la novel·la al cinema… Jo en tinc la meva opinió, però no és ara aquest el punt sobre el qual vull reflexionar. El debat se centra en la capacitat de somniar, en el tempo de determinades pel·lícules, i en el paper que hi juga el visionat de determinats continguts en la ment humana però, sobretot, en la dels infants. Els nens somnien que tiren fletxes amb un arc i les nenes volen ser la princesa que va a Sherwood, que es troben, es fan un petó, i són feliços per sempre més.
  Està molt bé fer somniar, i està molt bé que els nens i les nenes vulguin ser com aquests models, potser superherois, potser antiherois, i que volin amb una capa com ells, que viatgin al centre de la terra o al país on tot són nens que no volen créixer.
  Cal, però, que l'acció transcorri en un tempo correcte per tal que aquest públic tan especial pugui assimilar els continguts. No només assimilar-los, sinó també reflexionar-hi. I després treure'n les conclusions que calgui: que l'heroi m'encanta perquè vola i és molt bo, que la protagonista em cau fatal perquè només fa el que li diuen, que el pare és molt intel·ligent perquè no es deixa enganyar pel viatger, que la mare és sàvia perquè se sap guiar mirant les estrelles… que jo si fos el protagonista hauria anat per l'altre camí, perquè hi veia més arbres… i més coses que els petits de la casa poden extreure si en parlem una estona amb ells i els fem pensar en el que han vist. Però per a això cal temps i dedicació, també. Cal temps.
  No parlaré sobre gustos, perquè n'hi ha de tots tipus. Però sí d'un punt en comú que trobo a moltes, m'atreviria a dir que a massa pel·lícules avui: la rapidesa amb la que transcorren els fets.
  Diàlegs i acció passen a una velocitat desesperant per a un públic que vol gaudir del diàleg i de l'acció. Fletxes volant, personatges que corren en moto, salten per sobre d'una tanca, cauen, s'aixequen, es netegen la roba, tornen a pujar al seu vehicle i de sobte ja són a la platja prenent-se un refresc. I tot això en tres segons amb música de fons i amb els personatges parlant a sobre. Quin esgotament…També cal que faci un comentari sobre els atributs físics: ¿la princesa ha de ser guapa i el príncep fort i adinerat? Si us plau, ja està dit i repetit, i sí que hi ha algunes pel·lícules que representen una escletxa i que ens deixen veure la llum en aquesta direcció, però és tan petita aquesta escletxa, que diria que encara anem amb espelmes en aquest sentit…És per això que el visionat de la Història Interminable em va sorprendre, perquè el tempo en el qual transcorre és totalment diferent al de les pel·lícules que es fan avui per als infants. Cada frase dita permet l'espectador assimilar-la, entendre-la i pensar-hi.
  El control que exerceix la multitud sobre l'individu és un tema que critica Ende en les seves novel·les. El món interior com a camí per arribar al món exterior. La imaginació abans de la realitat, no per sobre, sinó abans. Ende ha dit en alguna entrevista que a través de la imaginació l'ésser humà arribarà a la realitat. Parlem, en definitiva, de la capacitat de somniar. I si analitzéssim tots els temes que s'amaguen sota el llibre no acabaríem mai. Però això, portat a la societat de l'any 2015, implica que hem de permetre el temps necessari per assimilar allò que se'ns explica. De la mateixa manera que hi ha el moviment «slow food», podríem parlar del moviment «slow movies», o pel·lícules lentes, tranquil·les… tot i que seria factible dir-li sense problemes «cinema tranquil». Sobre els anglicismes… bé, en una altra ocasió en parlem, ara no toca.
  El regne de Fantasia està essent amenaçat perquè els habitants de la terra estan deixant d'imaginar. Estan deixant de somniar i per això està desapareixent el seu regne. Àrtax, el cavall d'Atreyu, mor en una seqüència dolorosa per als nens que veuen la pel·lícula. Mor perquè no ha pogut vèncer la batalla contra la tristesa. És una imatge que fa pensar. Pensar i somniar amb temps.