text: Carles Rahola i Llorens va ser un home just. Escriptor i erudit, deixà testimoni del seu temps i de la seva ciutat i li va tocar viure en una època en què la raó es pagava amb la vida. L'exemple de ciutadania de Rahola, 70 anys després de la seva mort, ens il·lumina encara a tots. Ell ens va deixar el seu exemple, el de la seva vida i el de la seva mort, però també ens legà el seu pensament. Van poder acabar amb ell, però no pogueren esborrar totes les pàgines escrites i publicades, és més, els mateixos que el condemnaren van deixar dos escrits seus inclosos en l'acta de la sentència de mort.
  Ara, quan ja ha passat l'alè de dues generacions senceres sobre aquells fets ignominiosos, els gironins volem de nou exercir els nostres drets i un d'ells, i no el menys important, és el dret a la memòria. La ciutat recorda a Carles Rahola amb un carrer, amb un institut i amb un monument a la Rambla, però també hem de recordar-lo amb els seus escrits i per poder-ho fer han d'estar a disposició de tots.
  Gràcies a la Fundació Valvi, els gironins d'aquest segle podem gaudir de nou del Breviari de ciutadania i de La pena de mort a Girona, editats i prologats pel professor Josep-Maria Terricabras, un estudi on es reivindica la figura de Rahola com a intel·lectual compromès amb la seva època i amb el pensament que s'hi produïa. D'aquest estudi es desprèn –en desprenc– la percepció que si Rahola en comptes d'haver mort davant dels anònims murs del cementiri de Girona ho hagués fet al Fossar de la Pedrera de Barcelona, ara seria una de les figures més celebrades d'aquest país.