text: TRANSCREPUSCULAR (2017) – Emilio Bueso | El Biblionauta
  Títol: Transcrepuscular
  Valga'm Déu! Acabes Transcrepuscular, l'última xaladura d'Emilio Bueso, i et quedes sense saber què dir. La qual cosa és força compromesa si n'has d'escriure una ressenya… En qualsevol cas, el que està clar és que no havia llegit res així. O sí? Anem a pams.
  Transcrepuscular ens endinsa en un gènere que, personalment, desconeixia que existís: el biopunk. Una barreja entre les distòpies ecofuturistes i el ciberpunk. Que com es casa, tot això? Molt senzill (o molt complicat, segons com es miri): a través d'una bizarra faula de fantasia èpica (més o menys) en un món que sembla l'evolució, o la involució, del nostre (de vegades fins i tot sembla ésser situat en un pla paral·lel al nostre). Allà habiten éssers humans, però que per adaptar-se al medi han hagut d'evolucionar a través de la simbiosi amb tota mena de cuques repugnants: cargols, llimacs, etc. Teniu present Alícia al país de les meravelles, amb l'oruga fumant amb el narguil? O el genet del cargol gegant de La història interminable? Doncs a Transcrepuscular trobarem coses per l'estil, però molt més passades de voltes.
  El hombre no pertenece a este lugar, no encaja. Somos una especie superpuesta, invasora, implantada. El medio nos adapta, nos asimila poco a poco, se asocia con nosotros en vínculos simbióticos; pero lo cierto es que venimos de otro sitio.
  En aquest escenari harmoniós (malgrat el grotesc que ens pugui semblar al principi) s'esdevé només començar la novel·la una alteració, l'element desencadenant de la peripècia: una ombra arribada d'un lloc impossible, inimaginable, quasi inassolible, s'apodera d'una relíquia preciosa, un cristall de naturalesa màgica, i se l'endú al Forat del Món, sense que l'Agutzil, un antic monjo guerrer, el protagonista principal del llibre, pugui evitar-ho. Aquest robatori precipitarà la formació d'una estranya companyia de personatges (cadascun més estrafolari i contradictori que l'anterior) disposats a anar literalment a la fi del món per recuperar-lo: la Regidora, l'Astròleg, l'Explorador i, més endavant, un bandoler i una minera.
  Al llarg d'aquest viatge a l'impossible, a la terra ignota (aquell paratge tan car a Bueso, que ja havíem trobat també en altres històries anteriors seves, com Extraños eones) els integrants d'aquesta parada de monstres se les hauran d'haver amb tota mena de problemes i situacions compromeses: escorpins monstruosos, cases en bolets gegants, pastors de llagostes… També hi apareixen les ruïnes d'una estranya civilització enterrades a la sorra, molt en la línia lovecraftiana dels Antics primigenis a què tan acostumats ens té l'autor. Fins arribar al tren transcrepuscular… Un nou mitjà de transport cap a l'horror i l'inconcebible. Aquesta vegada a la bogeria no s'hi arriba en taxi, sinó en tren!
  Sabíais que este momento llegaría, que estas expediciones no son para los que se arrugan y que es territorio desconocido, pero se puede recorrer.
  Els caps solts, però, disparen únicament la nostra ment cap a especulacions, elucubracions respecte l'origen i la formació d'aquell món tan estrany, però sense arribar enlloc. No hi ha terra ferma, tot són sorres movedisses. No oblidem que és el primer acte d'una trilogia. Cal demorar el clímax al màxim, explicar el just per generar expectatives, però sense deixar res en clar, encara.
  Transcrepuscular va de menys a més, t'atrapa mica en mica. La forma, l'estil, conté el personalíssim ADN Bueso: frases curtes, sentencioses, associacions d'idees magnífiques i gràfiques. El wordlbuilding és un dels punts forts de la novel·la, ja que Bueso sap explotar amb mestria les possibilitats que ofereix aquesta unió biològica entre els homes i les cuques. No en dubteu: el castellonenc li treu molt de suc al tema dels simbions i és aquest aspecte el millor del llibre.
  La resta, en canvi, si la despullem de l'embalum grotesc i esperpèntic d'aquest món d'espant, tampoc és tan original: el llibre discorre plàcidament per la tradicional estructura del viatge de l'heroi, en la línia del mestre Tolkien o Le Guin. De fet, i a falta de veure per on discorren els llibres segon i tercer, els paral·lelismes entre aquesta novel·la i Els llibres de Terramar o El senyor dels anells són més que no podríem pensar fixant-nos només en la forma: l'existència d'una poderosa relíquia de la qual sembla dependre la pròpia supervivència del món; la confecció d'una companyia de valents encarregats de trobar-la; la persecució per tot el món d'una ombra; els enfrontaments personals entre tots els membres del grup que, a la fi, els faran superar el seu individualisme en ares d'una cosa major, la comunitat; la mort, l'amor i, en últim terme, el sacrifici personal i redemptor…
  -Soy… un mar de dudas.
  -Todos lo somos.
  Fons i forma. No m'he oblidat de la polèmica sobre la portada, no. És només que em sembla tan secundària i insignificant que no li he volgut donar protagonisme fins ara, al final de la ressenya. Transcrepuscular és el primer llibre de la nova col·lecció dedicada al fantàstic fet per autors espanyols Novum, de l'editorial Gigamesh. Que l'editorial va voler convertir el llibre-objecte en protagonista de la seva campanya de màrqueting, jugant amb diferents edicions i portades… i preus? Em sembla magnífic. Estan en el seu dret, i pel que sembla els ha sortit la mar de bé. Se n'ha parlat, se n'ha discutit. I la gent n'ha comprat un munt. Personalment, però, em sap greu haver llegit més (sobretot els primers dies) a propòsit de la ditxosa portada "or" (com si fos el refotut bitllet daurat de Willy Bonka) que de la vàlua del llibre-idea. M'ha semblat una miqueta un circ de booktubers, tot plegat, amb tant recompte de llibres venuts i edició "or" i portades amb libèl·lula, vespa o mosca collonera…
  Com va dir aquell savi que era José Maria Valverde: "Nulla estetica sine ètica, ergo apaga y vámonos". Fons i forma. Un llibre no és només una portada. Per sort, Transcrepuscular tampoc.