text: Somiar un món millor, però només una estona – Crit Cultural – Crítica de teatre
  Imatges: Mikel Alors, Ana Casero i Toni Vidal
  La Júlia va a un camp de refugiats de Grècia, dubtant de si per canviar el món o per canviar-se a ella mateixa, tot i saber que no aconseguirà ni una cosa ni l'altra. De fet m'hauria semblat un error que Alhayat parlés d'esperança. Un retrat d'un camp de refugiats des de la mirada d'una voluntària que hi va a passar tres mesos ha de ser tan versemblant com sigui possible, però mai un alè d'esperança per a ningú. La decisió de marxar a un camp de treball és únicament personal i, fins i tot, egoista. Una sola persona cedeix desinteressadament els seus coneixements i habilitats amb la voluntat, d'aprendre, de formar una opinió sobre el món o fins i tot, com diu l'espectacle, per netejar-se la consciència.
  Alhayat és un relat honest, sense pretensions, amb la senzilla voluntat de convertir en teatre una vida quotidiana d'espera, d'injustícia i de por. Treballa per no afegir més filtres a una mirada que de per si és occidentalitzada. Per això està bé que sigui una peça plurilingüe i que siguin els pensaments l'única veritat traduïda. Ho acompanyen un muntatge dels detalls, on els tons marquen la diferència i imatges valen més que paraules, si cal.
  Marxar de voluntària és un parèntesi de la vida d'una persona d'un país desenvolupat que, malgrat ser intens, dur i real mentre es desenvolupa, mai deixa de ser una ficció si inicia amb una data final ja determinada. Segurament conviure en un camp de refugiats canvia la vida a les persones, i és un repte assolit saber explicar amb teatre la cruel però innegable realitat que és acceptar que per als que venen i marxen tot acaba sent una anècdota, al cap i a la fi. Quan es deixen al descobert les emocions davant de veure que n'hi ha que s'hi han de quedar i altres només hi són de visita és quan la peça és més sincera i més intensa que mai. En aquest sentit, l'obra es treballa des d'interpretacions sensibles, que brillen més en els diàlegs que en els monòlegs.
  Veure Alhayat és reconèixer-se i emocionar-se en la ficció, però jo em quedo amb la impotència i segurament distanciament general, perquè és lluny i que no s'hi pot fer res. Encara no som prou valentes per l'empatia. Commou perquè és quotidiana, i sent-ho és sincera.