text: El frontal d'altar florentí o frontal de la Passió (el tresor més desconegut de Manresa) | Història de Manresa
  25/01/2016 01/02/2016 / ctesifone
  Malgrat que l'afirmació pugui semblar forassenyada, el cert és que a la paret del fons del Museu de la Seu de Manresa s'hi custodia una obra d'art de rellevància mundial: el frontal d'altar o frontal de la Passió que pels volts de 1350 Ramon Saera va encarregar al brodador florentí Geri di Lapo. I es considera una obra d'art de primer nivell mundial no només per la seva brillant execució i bellesa, sinó per ser l'exemple més reeixit dels pocs frontals d'altar gòtics de la primera meitat del segle XIV que han arribat als nostres dies. I tanmateix, la seva notorietat passa tan desapercebuda que ni els mateixos manresans no coneixen l'obra, fet afavorit pel lamentable estat del Museu de la Seu.
  Què és i per a què servien els frontals d'altar?
  Un frontal d'altar és, seguint la definició que dóna el Museu Nacional d'Art de Catalunya: El parament de fusta, pedra, tèxtil, etc., amb què es cobreix i s'ornamenta la part davantera de la taula de l'altar(1). Així, el frontal d'altar florentí de la Seu de Manresa és un frontal de la varietat tèxtil, és a dir, un brodat. Però per entendre l'origen d'aquest frontal d'altar cal conèixer, per una banda, els costums artístics i litúrgics de la primera meitat del segle XIV, i per l'altra, en quin estat es trobava la construcció de la Seu en aquell temps. A principis del tres-cents, seguint la tradició de l'art romànic, els altars majors de les esglésies es decoraven amb elements fets amb materials nobles. Es conserven bons exemples de frontals d'altar fets d'argenteria, de fusta policromada (del qual n'existeixen excel·lents exemples exposats al MNAC i al Museu Episcopal de Vic), de marbre, etc., i entre ells, s'hi comptaven els brodats. La raó de decorar les taules d'altar és que, a diferència de les capelles laterals, que estaven tancades per la part posterior per un mur, a l'altar major d'una església amb planta catedralícia no s'hi podia col·locar un retaule (el nom del qual deriva del llatí retrotabula(2), és a dir, taula posterior) perquè no hi existia cap paret on sustentar-lo, sinó el deambulatori. Per això, l'altar es decorava sovint amb un brodat. De fet, no és fins a finals del segle XIV que apareixen els tabernacles, que es poden considerar retaules amb funció de sagrari. Fets de fusta finament esculpida i habitualment daurada, els tabernacles es situaven darrere l'altar major. Cal recordar que a Manresa, fins el 24 de juliol de 1936, moment en què fou cremat intencionadament, va existir un tabernacle daurat de fusta de roure de notable interès artístic(3), inspirat en el que l'any 1377 s'havia instal·lat a la Catedral de Barcelona i sobre el qual es pot trobar més informació aquí. Per altra banda, el dia 30 de juny de l'any 1322, el Consell de la Ciutat, el Paborde de la Seu i l'arquitecte Berenguer de Montagut, autor juntament amb Pere Despuig de l'església de Santa Maria del Mar de Barcelona, van signar el contracte de construcció de la Seu de Manresa(4). Documentalment sabem que malgrat els estralls de la pesta negra de 1348, el 12 de maig de 1353 sembla que s'inaugurà la part acabada de la Seu, que comprenia tota la girola i l'altar major amb les seves naus laterals i el primer tram de volta amb les portes laterals de Santa Maria i de Sant Antoni(5).
  Per tant, pels volts de 1350, és segur que l'altar major de la Seu ja estava enllestit i es podia decorar amb el preceptiu frontal d'altar.
  Vista hipotètica ideal des de la banda nord (Baixada de la Seu) que tindria la Seu de Manresa pels volts de 1357, any de la mort de Ramon Saera, feta a partir de les dades històriques disponibles. A la dreta es veu l'antiga església romànica de la qual s'hauria desmuntat l'absis de la nau central però encara quedarien dempeus els dos absis laterals. Com que no sabem res de l'aspecte d'aquesta església, se n'ha dibuixat una d'inspirada per la Col·legiata de Sant Vicenç de Cardona. A la banda dreta es representa la part que documentalment consta acabada de la nova església gòtica, és a dir, tota la girola i el primer tram de la nau central, que inclou el Portal de Santa Maria (la que es veu al dibuix) i el de Sant Antoni.
  Ramon Saera
  Ramon Saera (encara que sovint apareix en el documents com ça Era, de Area, o Raymundus d'Area en llatí) va ser una de les personalitats manresanes més importants de la primera meitat del segle XIV(6). No es coneix la seva data de naixement, que ocorregué a Manresa, però se sap que era jurisconsult de formació. En l'àmbit jurídic va ser autor, entre altres obres, de comentaris als Usatges i altres Constitucions de Catalunya i sobretot de Allegationes iure factae super venditionubus violariorum cum instrumento gratiae, on defensava la il·licitud de les noves formes de finançament conegudes amb el nom de censals morts i violaris(7), que per ell equivalien a la usura(8). A nivell professional, va ser advocat fiscal de la Batllia i la Vegueria de Manresa(9). Per exercir aquest càrrec, calia no ésser ni musulmà, ni jueu, ni clergue, i la seva tasca consistia en assessorar jurídicament el Veguer i/o el Batlle, especialment en les qüestions processals(10). Fora de la cúria del Veguer i del Batlle, actuà com a jurista en diversos aspectes de la vida manresana. Així l'any 1333, el Paborde de la Seu el designà juntament amb Francesc Ferrer i Guillem de Moncunill per formar part de la comissió que es creà per taxar les cases, els horts i els patis que s'havien d'expropiar i demolir per poder construir la Seu en compliment de la indulgència del rei Alfons El Benigne de 17 de juny(11). Però segurament el paper més transcendent en l'àmbit públic de la ciutat el tingué Ramon Saera el 19 de novembre de 1345, quan actuant com a procurador de la ciutat de Manresa, signà amb l'abat de Sant Pere de Besalú, procurador del bisbe de Vic, els capítols i condicions de la concòrdia entre el bisbe i la ciutat sobre el pas de la Sèquia pel terme de Sallent(12), la qual cosa posava fi a l'excomunicació de gairebé cinc anys de tots els habitants de Manresa i deixava lliure d'obstacles el camí per acabar l'obra.
  Carta del rei Pere III al bisbe de Vic de 7 de novembre de 1344 que serveix de credencial a Ramon Saera per tractar sobre l'assumpte de les aigües (la Sèquia) que enfronta aquest bisbat i la ciutat de Manresa. Font: Arxiu de la Corona d'Aragó
  Però a més d'un notable jurisconsult, Saera era un home molt ric. El pare de Ramon Saera es deia Pere Saera, i malgrat que va néixer a Manresa, exercia de mercader a Barcelona(13). Molt probablement aquest mateix Pere Saera sigui el que es va casar amb Blanca. Del matrimoni, a més de Ramon i Berenguer Saera, en nasqué una filla anomenada Margarida, de la qual sabem que es casà amb Ramon Marquet vers 1345. Sembla que Ramon Marquet fou escollit Conseller de Barcelona l'any 1354 i que Margarida Saera aportà un dot de casament de 40.000 sous(14). La considerable quantitat del dot i la posició política del gendre de Pere Saera revelen el potencial econòmic del llinatge en aquell moment. Tanmateix, l'any 1353, Margarida Saera féu testament, i sembla que morí poc després. En aquell moment, Pere Saera ja era mort(15), i els marmessors del testament de Margarida foren Ramon Marquet, Blanca Saera, i Ramon Saera(16).
  Un altre aspecte que denota la puixança econòmica de la família és que Pere Saera sufragà la construcció d'una capella a la girola de la Seu. En concret, es tracta de l'actual capella del Remei, ocupada per la sagristia, i que en el moment de la seva construcció es van posar sota l'advocació de les Onze Mil Verges(17). De fet, encara avui existeixen dos sarcòfags amb l'escut heràldic del llinatge construïts ben amunt de la capella on segurament s'hi van enterrar les despulles de Pere Saera(18), i tant a la paret d'aquesta capella com en el seus contraforts, hi llueixen magnífics escuts heràldics de la família. Però si Pere Saera sufragà la construcció d'una capella al deambulatori de la Seu que Ramon Saera heretà el 28 d'agost de 1348(19), consta documentalment que el mateix Ramon Saera va fer construir una capella a l'església de Sant Pere Màrtir, que l'any 1364 ja estava acabada(20).
  Així doncs, amb tots aquests antecedents, no és estrany que Ramon Saera encarregués un frontal d'altar al taller que Geri di Lapo tenia a Florència. I es pot afirmar amb rotunditat que es tractà d'un encàrrec i no pas d'una compra a un mercader especialitzat en la venda de les obres de di Lapo perquè els soldats romans que apareixen en diverses escenes del tapís porten l'heràldica dels Saera dibuixada a l'escut(21). I per què Florència? Doncs perquè a principis del segle XIV, a Europa existien dues grans escoles que destacaven en la confecció de brodats: l'opus anglicanum i l'opus florentinum. Malgrat que ambdues escoles excel·lien, l'escola anglesa confeccionava sobretot capes i casulles, mentre que l'escola florentina es dedicava als brodats entesos com a retaules fets de tela(22). Així, com que Saera buscava un tapís per decorar un frontal d'altar i la seva posició econòmica li permetia encarregar-lo a la millor escola del moment, va triar Florència. Tanmateix, la següent pregunta que cal respondre és com podia algú de Manresa, per molt ric que fos, entrar en contacte amb un dels millors brodadors de Florència a principis del segle XIV? La resposta genèrica és que en aquell temps, Catalunya en general i Barcelona molt en particular era una potència mercantil de la Mediterrània occidental, sobretot en el sector tèxtil, de construcció naval i d'articles de luxe. En el cas concret de la Toscana, se sap que, malgrat no ser un mercat de primer ordre, existia una relació comercial basada en l'exportació de la llana de la Corona d'Aragó (que a Florència es coneixia amb el nom de lano del Garbo(23)), així com un comerç important d'articles de luxe(24). La resposta més emmarcada en la ciutat de Manresa, és que a principis del segle XIV Manresa comptava amb importants mercaders com el propi Pere Saera, els quals tenien relació directa amb el món itàlic. Potser el millor exemple sigui Jaume Desfar i Sala(25), jurisconsult manresà que acabà formant part de la Cancelleria Reial de Pere III i que el mateix monarca cita en la seva Crònica(26). Així, a més d'un funcionari molt influent de la cúria reial, era un mercader pròsper(27). I la resposta circumscrita al terreny artístic i prou ben coneguda, és que Ferrer Bassa és considerat l'autor que va introduir a la Corona d'Aragó la pintura italogòtica, i es creu, malgrat que mai no s'ha pogut provar documentalment, que hauria viatjat a la Toscana durant el primer terç del segle XIV i que hauria conegut personalment Giotto. Així, un dels millors exemples de la pintura gòtica italianitzant feta a Catalunya per aquest autor, que alhora demostra que a principis del segle XIV ja existia un contacte artístic entre Catalunya i el nord d'Itàlia, són les pintures de la Cel·la de Sant Miquel del Monestir de Pedralbes.
  Així doncs, ja sabem com Ramon Saera va poder encarregar el frontal d'altar, però encara no hem aclarit com va anar a parar a la Seu de Manresa. Doncs aquesta informació la sabem gràcies al seu testament, fet el 24 de novembre de 1357(28), que es conserva al fons notarial de l'Arxiu Comarcal del Bages. Fou Sarret i Arbós qui el localitzà i en donà la notícia l'any 1911(29), quedant així resolta per sempre la incògnita de com un frontal d'altar fet a Florència a principis del segle XIV havia arribat a la Seu de Manresa. Així mateix, gràcies al testament sabem que a més del frontal d'altar, el jurisconsult manresà va llegar a la Seu un extens tresor, format entre d'altres peces per una capa de cor, una casulla, dues dalmàtiques, etc.(30). També va llegar un pal·li de seda que no ha arribat als nostres dies i que algun autor ha suposar que també s'havia fet a Florència(31). La deixa també portava la condició explícita que tot aquest tresor es fes servir a l'altar major de la Seu i que mai no es prestés ni en sortís(32). Així doncs, el testament és el document que fa indubtable que fou Ramon Saera qui llegà a la Seu el frontal de la Passió, però per si fos poc, el mateix Sarret i Arbós va localitzar un inventari dels objectes de la sagristia de la Seu fet l'any 1452(33) que demostra sens dubte possible que així fou: Palis: Primo un bell pali d'or obrat de diversos obratges ab son frontal lo qual no es de obratge del dit pali lo qual li feu en Ramon ça Era(34).
  Fotografia on es veu l'escut de la família Saera al mig del contrafort de l'actual capella del Remei, sufragada per Pere Saera. En aquesta capella hi ha dos sarcòfags que porten el la mateixa marca heràldica i se sap que tant Pere Saera com el seu fill Ramon hi van ser enterrats.
  Detall de l'escena titulada Jesús davant Caifàs del frontal de la Passió on es veu un soldat romà a la part dreta. El seu escut està decorat amb l'heràldica dels Saera, prova concloent que el frontal va ser un encàrrec de l'home de lleis manresà i no pas una compra posterior a la seva confecció.
  Geri Lapi o Geri di Lapo
  En contrast amb la relativa abundància d'informació sobre Ramon Saera, de Geri Lapi o Geri di Lapo se'n coneix ben poca cosa. De fet, sabem que era l'autor o almenys el cap del taller on es va brodar el frontal d'altar gràcies a ell mateix, perquè així ho va fer constar en la part baixa de l'escena central. Així, amb lletres daurades s'hi llegeix: Geri Lapi rachamatore me fecit in Florentia, que traduït vol dir Geri Lapi (o de Lapo), brodador, em va fer a Florència(35). És una llàstima que a més del seu nom i de la seva ciutat, no hi fes constar l'any en què es va brodar l'obra. Això sí que ho va fer Jacopo Cambi, autor d'un dels millors exponents, juntament amb el frontal de la Passió, de l'opus florentinum, avui dia exposat a la Galleria dell'Accademia di Firenze. En el seu frontal per a l'altar de l'església de Santa Maria Novella de Florència, dedicat a la Coronació de la Verge Maria, hi va fer constar: Iacobus Cambi de Florentia me fecit MCCCXXXVI(36), és a dir, Jacopo Cambi de Florència em va fer 1336. Però malgrat que di Lapo no va fer constar l'any en que va teixir el brodat, es pot assegurar que el frontal de la Passió de la Seu de Manresa és anterior a 1357, any de la mort de Ramon Saera. Alguns autors fins i tot situen la seva confecció entre 1346 i 1348(37).
  Detall de les lletres daurades del frontal de la Passió de la Seu de Manresa on es llegeix Geri Lapi rachamatore me fecit in Florentia. Gràcies a això se sap el nom i la procedència del magnífic frontal d'altar llegat per Ramon Saera a la Seu l'any 1357.
  Fragment del brodat que Jacopo Cambi va fer a Florència el 1336 on es veu la Coronació de la Verge. Juntament amb el frontal de la Passió de la seu de Manresa de Geri di Lapo, està considerat el màxim exponent del brodat florentí de la primera meitat del segle XIV i avui dia està exposat a la Galleria dell'Accademia de Florència . Font: http://www.tessereamano.it
  Detall del frontal de la Passió de la Seu de Manresa on es veu Jesucrist crucificat i dos àngels.
  A més del frontal d'altar de Manresa, el Metropolitan Museum of Art de Nova York es conserven nou fragments d'un total de dotze que tradicionalment s'han atribuit al taller de Geri di Lapi, però sense que consti documentalment. Els tres fragments restants es conserven en sengles museus de Nova York, Boston i Cleveland. Tots foren adquirits als anys 30 del segle passat de col·leccions privades centreeuropees. Hom creu que aquests fragments, d'uns 30 x 45 cm cada un i que estan força desgastats per l'ús, formaven part d'un frontal d'altar(38).
  Fragment del brodat atribuït a Geri di Lapi conegut com Jesucrist discutint amb els doctors. Malgrat que estigui molt més desgastat que el frontal de Manresa o el de Jacopo Cambi, sembla evident que és d'una qualitat artística inferior. Avui dia està exposat al Metropolitan Museum of Art de Nova York: Font: http://www.metmuseum.org/collection/the-collection-online/search/468578
  El frontal de la Passió o frontal florentí de Manresa
  Mario Salmi (1889-1980), un reputat historiador de l'art i professor universitari italià, va escriure l'any 1931 que Il paliotto di Manresa e per noi il capolavoro del l'opus florentinum e meritevole quindi di particolare studio(39), és a dir, el frontal d'altar de Manresa és per a nosaltres l'obra mestra de l'opus florentinum i mereix, per tant, un estudi detallat.
  Però més enllà dels elogis, per fer una descripció tècnica acurada de l'obra, el millor és reproduir part de l'article que Rosa Maria Martín i Ros, historiadora de l'art especialitzada en el brodat i directora del Museu Tèxtil i d'Indumentària de Barcelona, va escriure: Fa 90 cm d'alçada per 333 cm d'amplada. La base del frontal és de tela de lli de lligament plana. És una peça brodada en gran part i en part pintada. Les carnacions, els cabells, part de les arquitectures i elements de la indumentària d'alguns personatges són pintats sobre tela directament amb tintes de color siena. El brodat és de sedes policromades, or i argent. El fons és brodat amb or. Les sedes són treballades a punt de figures, cosa que dóna un efecte de miniatura a les diferents escenes. Es tracta, doncs, d'una pintura a l'agulla i un dibuix sobre tela alhora.
  Pel que fa a la composició de l'obra: El frontal es compon d'una part central amb una sola escena, la Crucifixió, i de dues parts laterals dividides cadascuna en nou registres, disposats de tres en tres en tres rengles. Els del costat esquerre són, d'esquerra a dreta i de dalt a baix: les esposalles de la Mare de Déu, l'Anunciació, la Visitació, el naixement de Jesús, l'Adoració dels Reis, la fugida a Egipte, la presentació al Temple, Jesús entre els doctors i l'expulsió dels mercaders del Temple. Al costat dret, els registres presenten les escenes següents: entrada de Jesús a Jerusalem, el Sant Sopar, l'oració de l'hort, el bes de Judes, Jesús davant Caifàs, la flagel·lació, el camí del Calvari, la resurrecció i la davallada als inferns. La peça té detalls de gran perfecció, com els cossos de Jesús i els dos lladres a la Crucifixió i alguns dels caps dels personatges secundaris d'aquesta escena. Es desconeix, però, l'autor del cartró que va servir per a fer el brodat i el pintor que va dibuixar les parts no brodades, que són de gran interès. Estilísticament és una obra totalment inserida en els corrents pictòrics del primer tres-cents florentí. És un exponent molt important de l'opus florentinum, és a dir, del brodat florentí tres-centista, que ha deixat peces de gran valor artístic, de les quals es coneix el nom dels brodadors(40).
  Passat i present del frontal florentí
  El primer autor que va parlar per primer cop del frontal de la Passió de la Seu de Manresa des de l'òptica de la història de l'art va ser l'arquitecte anglès George Edmund Street, i de la seva narració, en destaca la sensació d'haver descobert una peça de gran valor artístic. El dimecres dia 10 de juny de 1863 va llegir a Durham el seu treball sobre brodat antic (ancient embroidery). Aquest treball fou publicat l'any 1870(41), i traduint de l'anglès, Street en diu el següent: Un dels millors frontals d'altar que mai no hagi vist i que probablement mai no ha estat vist per ulls anglesos […]. Un d'aquests [frontals d'altar] es preserva a l'església col·legiata de Manresa, a Catalunya, i és, em sembla, el treball més exquisit del seu temps. És un frontal d'altar gros, de 10 peus i 9 polzades de llargada per 2 peus i 10 polzades i 3/4 d'alçada, i en el centre té un gran dibuix de la crucifixió, i a cada banda nou temes sobre la vida de Nostre Senyor. Una inscripció sobre el tema central en grans lletres llombardes, ens dóna el nom i la residència de l'artista que el va fer – Geri: Lapi: Rachamatore de Florència. Tot el conjunt va ser brodat amb bon lli, sobre el qual es van representar els temes marcant-los amb tinta marró, i les cares es van acabar amb pinzell, com les miniatures més acurades. L'expressió de les cares, el tractament dels temes, la coloració, i la totalitat d'aquesta obra, són com un treball exquisit de Fra Angelico, i porten l'art del brodat, indubtablement, al màxim límit assumible en aquesta direcció. M'imagino que la data de creació ha de ser al voltant del l'any 1400. L'obra és tan delicada que requereix un estudi detallat per estar segur d'on acaba el treball de pintura i on comença el brodat.
  George Edmund Street va visitar Manresa a començaments d'estiu de 1862(42), i tal com hem vist, quedà impressionat pel frontal de la Passió. Així, no només el donà a conèixer en els cercles artístics de l'Anglaterra Victoriana, sinó que també en parlà encara amb major admiració en una de les seves obres més conegudes, publicada l'any 1865 i anomenada Some account of gothic arquitecture in Spain(43): I tanmateix, encara he de descriure el tresor més ric de la Seu. Entre els diversos frontals d'altar, ni millors ni pitjors dels que es solen veure, encara se'n preserva un que, després de molts estudis dels brodats a tot arreu d'Europa, puc dir (de fet, ho crec) sense por d'equivocar-me que és el treball més bonic del seu temps. Fa 10 peus de llarg per 2 peus i 10 3/4 polzades d'alçada, dividit en amplada en tres compartiments, amb la crucifixió en la divisió central, i nou subdivisions a banda i banda, contenint cadascuna un tema de la vida de Nostre Senyor. Una inscripció al marge inferior del frontal preserva el nom de l'artista al qual pertany aquesta gran obra. La inscripció és en majúscules Llombardes i és com segueix: – GERI: LAPI: RACHAMATORE: MEFECIT: INFLORENTIA. El treball està fet amb bon lli doblat. Les cares, les mans i moltes altres parts – com, per exemple, els carreus d'una paret- estan dibuixats amb tinta marró sobre el lli, i molt delicadament matisats amb pinzell. L'ús de tinta per a les cares és molt comú en brodats antics, però mai no he vist treballs tan elaboradament acabats amb tot l'art del pintor. Les cares estan plenes de bellesa i expressivitat, i tenen molt del tendre sentiment religiós que hom veu en les obres de Fra Angelico. El dibuix és extremadament bo, els cavalls són com els que pintà Benozzo Gozzoli, i els homes vestits amb vestits florentins de començaments del segle XV. Els temes estan plens de complexitat, essent la Crucifixió el tema principal, amb la crucifixió dels lladres i la multitud sovint representades. El treball és meravellosament delicat – tant que, passant la mà per sobre, és difícil de dir exactament quan acaba el brodat i comença la pintura. Els colors són sobretot frescos i bells; però els fons d'or essent molt lleugerament cosits estan sovint esfilagarsats. Hi ha orla entre i al voltant de tots els temes. Una obra de brodat com aquesta fa que hom gairebé es desesperi. Les senyores angleses que devotament s'apliquen a aquest tipus de treballs no han tingut fins ara la concepció de la delicadesa dels treballs antics, i massa sovint només reprodueixen els grollers patrons de l'antiga escola anglesa1. 1 Per tots aquells que els coneixen és evident que les restes de les vestidures anglosaxones trobades a la tomba de Sant Cuthbert, i preservats a Durham, són potser els treballs més exquisidament delicats que existeixen – tan delicats que cal una lent per entendre del tot la manera com es van fer. El treball florentí, d'època posterior, compensa bastant en art allò que li manca en ínfima delicadesa d'execució quan es compara amb les vestimentes de Sant Cuthbert.
  Retrat fotogràfic de l'arquitecte anglès George Edmund Street (1824-1881), que en el seu pas per Manresa a principis d'estiu de 1862 va quedar meravellat pel frontal d'altar florentí de la Seu. Font: Wikimedia Commons
  La vàlua artística del frontal florentí de la Seu sembla que tampoc no va passar inadvertida a casa nostra. Així, i contrafent la voluntat de Ramon Saera, el frontal de la Passió va sortir l'any 1888 de Manresa per ésser mostrat a l'Exposició Universal de Barcelona(44). Tanmateix, un cop acabat l'esdeveniment, i atès que el frontal s'hi exhibia com a mostra d'art del Bisbat de Vic, aquest va ser enviat a la capital d'Osona, on va passar a formar part del Museu Episcopal quan es va inaugurar l'any 1891. Com que ningú de la Seu no va reclamar el frontal, es quedà a Vic fins que per la Festa Major de 1901 es va celebrar l'Exposició General Manresana, i així, un cop acabada, el frontal de la Passió va tornar de nou a la Seu després de tretze anys(45). El brodat va abandonar la Seu per segona vegada l'any 1929, perquè també es va mostrar en l'Exposició Universal de Barcelona(46), en concret a la sala XIX del Palau Nacional(47). Afortunadament, el 24 de juliol de 1936 el frontal es va salvar de l'incendi provocat per la revolució posterior a l'alçament militar i que malauradament va destruir altres peces d'art. Gràcies a la intervenció decidia de Lluís Rubiralta i Garriga i probablement amb la col·laboració de Rafael Corvinos i Barraca per dispersar els assaltants, el frontal es va treure de la basílica, però se n'hi va perdre el rastre fins que, acabada la Guerra Civil, va aparèixer a Darnius(48). L'any 1989, el frontal es va exposar al Museu Diocesà de Barcelona, en ocasió de l'exposició Millennium(49). L'últim cop que el frontal de la Passió va abandonar la seva letargia del Museu de la Seu va ser l'any 1992 en motiu de les tasques de restauració al Museu Textil i d'Indumentària de Barcelona, duta a terme per Mechthild Flury-Lemberg, directora del taller de restauració de l'Abegg-Stiftung Museum de Riggisberg (Suïssa)(50).
  Iniciat el segle XXI, es podria pensar que essent un dels millors exemplars de frontal d'altar florentí que es conserven al món, el frontal de la Passió estaria avui en dia exposat i accessible a tothom. Doncs res més lluny de la realitat! Aquesta excepcional obra d'art de primer nivell mundial es custodia al Museu de la Seu de Manresa, on només s'hi pot accedir per una escala de cargol (inviable per a persones amb problemes de mobilitat) i tot i així, només els diumenges de 12:30 a 14:00. Però el despropòsit va més enllà: quan l'any 2010 la Galleria degli Ufizzi de Florència va demanar la cessió temporal de l'obra per poder-la exposar, la sol·licitud va ser denegada, tal com li va passar al Museo dell'Accademia l'any 2012(51). Així doncs, tothom qui vulgui apreciar la bellesa del frontal de la Passió no té més remei que reservar un diumenge de 12:30 a 14:00. Tanmateix, l'esforç valdrà la pena!
  Detall de la part central del frontal de la Passió. L'expressivitat dels rostres i dels tres cossos crucificats fa que se la consideri la part amb major interès artístic de l'obra i un dels màxims exponents de l'opus florentinum.
  (1) http://www.museunacional.cat/ca/frontal-daltar
  (2) Diccionari català-valencià-balear d'Antoni Maria Alcover i Sureda i Francesc de Borja Moll i Casasnovas
  (3) Joan Bassegoda i Nonell. La Seu de Manresa i Santa Maria del Mar. Publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, Volum 19. Barcelona, 2005
  (4) Josep M. Gasol i Almendros. El finançament de l'obra de la seu del segle XIV. Publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, Volum 18. Barcelona, 2004
  (5) Joan Bassegoda i Nonell. La Seu de Manresa i Santa Maria del Mar. Publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, Volum 19. Barcelona, 2005
  (6) Xavier Sitjes i Molins. La biblioteca del jurista manresà Ramon Saera, mort l'any 1357. Publicat a Dovella nº 98. Manresa, 2008
  (7) Josep Hernando i Delgado. Un tratado sobre la licitud del contrato de compraventa de violaris. Publicat a Acta Historia Medievalia, nº11-12. Barcelona, 1991
  (8) Des de la perspectiva estrictament jurídica, sobre la polèmica suscitada per la licitud o no de les noves formes creditícies dels censals i violaris a principis del segle XIV, hom pot consultar l'article de Josep Hernando i Delgado El contracte de venda de rendes perpètues i vitalícies (censals morts i violaris), personals i redimibles (amb carta de gràcia), publicat per l'IEC a Arxiu de textos catalans antics. Taules de volums 1-10. Barcelona, 1992
  (9) Josep Hernando i Delgado. Un tratado sobre la licitud del contrato de compraventa de violaris. Publicat a Acta Historia Medievalia, nº11-12. Barcelona, 1991
  (10) Flocel Sabaté i Curull. El Veguer a Catalunya. Anàlisi del funcionament de la jurisdicció reial al segle XIV. Publicat al Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, VI. Barcelona, 1995
  (11) Joaquim Sarret i Arbós. Història de Manresa. Monumenta historia civitates Minorisae. Volum IV Iglésies i convents. Imprenta de Sant Josep. Manresa, 1924
  (12) Joaquim Sarret i Arbós. La céquia de Manresa. Manresa, 1906
  (13) Joaquim Sarret i Arbós. Història de Manresa. Monumenta historia civitates Minorisae. Volum IV Iglésies i convents. Imprenta de Sant Josep. Manresa, 1924
  (14) Carme Batlle i Gallart, Maria Teresa Ferrer i Mallol, Maria Cinta Mañé i Mas, Josefa Mutgé i Vives, Sebastià Riera i Viadé i Manuel Rovira i Solà. El "Llibre del Consell" de la Ciutat de Barcelona. Segle XIV: les eleccions municipals. CSIC. Institució Milà i Fontanals. Departament d'estudis medievals. Barcelona, 2007
  (15) Féu testament el prídie kalendas de maig de 1348 (30 d'abril de 1348) i ja consta com a difunt en una escriptura del 28 d'agost del mateix any segons Joaquim Sarret i Arbós. Història de Manresa. Monumenta historia civitates Minorisae. Volum IV Iglésies i convents. Imprenta de Sant Josep. Manresa, 1924
  (20) Marc Torras i Serra. La construcció de la capella de Sant Domingo del monestir dels Predicadors de Manresa. Butlletí dels Amics de l'Art Romànic del Bages nº101. 1996
  (21) Alexandre Soler i March. El frontal bordado de la Seo de Manresa. Muesum: revista mesnual del arte español antiguo y moderno y de la vida artística contemporánea Vol. VI, nº 12. 1920
  (23) Mario Salmi. Il paliotto di Manresa e l'"Opus Florentinum". Publicat a Bollettino d'Arte del Ministero della Educazione Nazionale. Anno X – Serie 2. Numero IX. Roma, marzo 1931
  (24) Antoni Riera Melis. Barcelona en els segles XIV i XV, un mercat internacional a escala mediterrània. Barcelona Quaderns d'Història, 8. Barcelona, 2008
  (25) Existeix un excel·lent article sobre la vida professional de Jaume Desfar de Joan Valls i Pueyo. Jaume Desfar i Sala, un jurosta i conseller reial del segle XIV, publicat a Dovella nº 110. Manresa, 2012
  (26) Alexandre Soler i March. El frontal bordado de la Seo de Manresa. Muesum: revista mesnual del arte español antiguo y moderno y de la vida artística contemporánea Vol. VI, nº 12. 1920
  (27) Mario Salmi. Il paliotto di Manresa e l'"Opus Florentinum". Publicat a Bollettino d'Arte del Ministero della Educazione Nazionale. Anno X – Serie 2. Numero IX. Roma, marzo 1931
  (28) Xavier Sitjes i Molins. La biblioteca del jurista manresà Ramon Saera, mort l'any 1357. Publicat a Dovella nº 98. Manresa, 2008
  (29) Joaquim Sarret i Arbós. Història de Manresa. Monumenta historia civitates Minorisae. Volum IV Iglésies i convents. Imprenta de Sant Josep. Manresa, 1924
  (30) Ibídem
  (31) Alexandre Soler i March. El frontal bordado de la Seo de Manresa. Muesum: revista mesnual del arte español antiguo y moderno y de la vida artística contemporánea Vol. VI, nº 12. 1920
  (32) Ibídem
  (33) Joaquim Sarret i Arbós. Història de Manresa. Monumenta historia civitates Minorisae. Volum IV Iglésies i convents. Imprenta de Sant Josep. Manresa, 1924
  (34) Josep Maria Masnou i Pratdesaba. Inventari de la sagristia de la seu de Manresa (1492). Publicat a Miscel·lània litúrgica catalana nº15. Barcelona, 2007
  (35) Rosa Maria Martín i Ros. El frontal de la Passió de la Seu de Manresa. Publicat al volum Arts de l'Objecte de la col·lecció l'art gòtic a Catalunya. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 2008
  (36) Galleria dell'Accademia. Guida ufficiale. Tutte le opere. Ministerio per i Beni e la Attività Culturali. Firenze, 1999
  (37) Mario Salmi. Il paliotto di Manresa e l'"Opus Florentinum". Publicat a Bollettino d'Arte del Ministero della Educazione Nazionale. Anno X – Serie 2. Numero IX. Roma, marzo 1931
  (38) Christa C. Mayer Thurman. European textiles in the Robert Lehman Collection. The Metropolitan Museum of Art. New York, 2001
  (39) Mario Salmi. Il paliotto di Manresa e l'"Opus Florentinum". Publicat a Bollettino d'Arte del Ministero della Educazione Nazionale. Anno X – Serie 2. Numero IX. Roma, marzo 1931
  (40) Rosa Maria Martín i Ros. El frontal de la Passió de la Seu de Manresa. Publicat al volum Arts de l'Objecte de la col·lecció l'art gòtic a Catalunya. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 2008
  (41) Geroge Edmund Street. Ancient embroidery. Publicat a Transactions of the Architectural and Archeological Society of Durham and Northumbria. Volume II. Sunderland, 1870
  (42) Arthur Edmund Street. Memoire of George Edmund Street, R.A. 1824-1881. London, 1888
  (43) Geroge Edmund Street. Some account of gothic arquitecture in Spain. Londodn, 1865
  (44) Asociación artística arqueológica. Álbum de la sección arqueológica. Exposición universal Barcelona 1888. Barcelona, 1888
  (45) Alexandre Soler i March. El frontal bordado de la Seo de Manresa. Muesum: revista mesnual del arte español antiguo y moderno y de la vida artística contemporánea Vol. VI, nº 12. 1920
  (46) Montserrat Noguera i Algué. Els tresors desconeguts de la Seu de Manresa. Publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi, Volum 18. Barcelona, 2004
  (47) Manuel Gómez Moreno. Exposición Internacional de Barcelona 1929. El Arte en España. Guía del Museo del Palacio Nacional. Tercera Edición. Imprenta de Eugenio Subirana. Barcelona, 1929
  (48) Montserrat Noguera i Algué. Els tresors desconeguts de la Seu de Manresa. Publicat al Butlletí de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi, Volum 18. Barcelona, 2004
  (49) Millenium: història i art de l'Església catalana: edifici de la Pia Almoina, Saló del Tinell, Capella de Santa Àgata. Barcelona, del 3 de maig al 25 de juny de 1989. Generalitat de Catalunya. Barcelona, 1989