text: Els Mundials dels diners - Any 1997 - Articles
  Daniel Komen (1)
  Lars Riedl (1)
  Yoelbi Luis Quesada Hernández (1)
  Campionat d'Atletisme de Zuric (1)
  Mundial d'Atenes d'atletisme (2)
  Santa Monica Track Club (1)
  Els Mundials dels diners
  El 13 de setembre de 1997, a Houston, Texas, Carl Lewis, l'anomenat "fill del vent", s'acomiadà definitivament de l'alta competició atlètica als 36 anys, després de gairebé vint de presència entre l'elit d'aquest esport. Durant la seva carrera esportiva havia aconseguit igualar els palmarès dels principals mites de l'atletisme, les quatre medalles d'or en unes olimpíades de Jesse Owens, les nou medalles d'or de Paavo Nuurmi i les quatre medalles d'or consecutives en la mateixa prova del llançador de disc Al Oerter, base suficient per a ser considerat el millor atleta de tots els temps. Lewis va ser també el precursor d'una nova manera d'entendre l'atletisme com a espectacle professional. Va imposar el pagament de quantitats importants per a l'assistència als mítings atlètics i la contractació obligatòria de l'equip complet del seu club, el Santa Monica Track Club.
  Precisament l'any 1997 l'atletisme va fer un pas més cap a la seva professionalització total, en instaurar el pagament en metàl·lic als guanyadors de les proves dels Campionats Mundials, tant els de pista coberta com els a l'aire lliure.
  A la principal reunió atlètica de l'any, els Campionats del Món a l'aire lliure, que es va celebrar de l'1 al 10 d'agost a Atenes, els premis en metàl·lic als guanyadors van ser de 60.000 dòlars pel guanyador de cada prova, 30.000 dòlars pel segon i 20.000 dòlars pel tercer, uns 9, 4,5 i 3 milions de pessetes. D'altra banda dues de les empreses patrocinadores oferien 100.000 dòlars, uns 15 milions de pessetes, per cada récord del món que fos batut. Amb aquests incentius els organitzadors volien retornar a la competició oficial l'espectacularitat que li havien pres els mítings atlètics amb forts premis econòmics i la tendència dels atletes a reservar-se per a aquestes competicions.
  Una altra novetat d'aquests Campionats, adreçada a garantir la màxima espectacularitat, va ser la invitació automàtica pels guanyadors de les medalles d'or de l'anterior edició. Aquesta innovació va permetre la participació del velocista nord-americà Michael Johnson, una de les estrelles més carismàtiques del moment després de la seva doble victòria en 200 i 400 metres a Atlanta 96 i el magnífic rècord aconseguit en la primera d'aquestes especialitats. Johnson s'havia lesionat l'1 de juny en una cursa d'exhibició contra el recordman del món de 100 metres, el canadenc Donovan Bailey, i això li havia impedit participar en els "trials" o proves de selecció dels Estats Units. Gràcies a aquesta invitació Johnson va guanyar la medalla d'or dels 400 metres, malgrat no estar en el seu millor moment.
  En els Campionats va destacar la prova dels 100 metres masculins on un jove atleta dels Estats Units, Maurice Greene, de 23 anys, va guanyar i va recuperar la supremacia del seu país a la prova, després que als Jocs Olímpics de l'any anterior li fos arrabassada per Bailey. La marca de Greene, de 9,86 segons, a només 2 centèsimes de segon del rècord del món, el van revelar com una ferma promesa pel futur de l'especialitat. Un altre jove promesa, el jamaicà Ato Boldon, va ser cinquè en aquesta prova però va guanyar la cursa dels 200 metres. Una altre de les revelacions dels campionats va ser Daniel Komen, un jove kenyà de 21 anys, que en els 5.000 metres va guanyar amb una gran superioritat sobre els seus rivals.
  D'entre les marques van destacar, a més de la de Greene en els 100 metres, els 12,93 segons del nord-americà Allen Johnson en els 110 metres tanques i els 8.837 punts del txec Tomas Dvorak a la decatló. D'altra banda la corredora d'Estats Units Marion Jones va ser l'única de tots els participants que va aconseguir dues medalles d'or, en els 100 m i en els relleus 4x100.
  D'entre els atletes veterans no podia faltar el triomf de Sergei Bubka a la prova de salt amb perxa. L'ucraïnès, de 34 anys, obtenia així el seu sisè títol mundial consecutiu i es mantenia com l'únic guanyador d'aquesta prova en totes les edicions dels Campionats. D'altra banda, la cubana Ana Fidelia Quirot va guanyar la prova dels 800 metres femenins, prova que havia dominat a la segona meitat dels anys 80, confirmant així la seva recuperació. L'alemany Lars Riedl va aconseguir la seva quarta medalla d'or consecutiva en la prova del llançament de disc. L'etíop Haile Gebresselassie, que va evitar trobar-se amb Komen als 5.000, va dominar amb claredat els 10.000.
  La victòria de Quirot, juntament amb les tres victòries d'atletes cubans en les proves de salts, Javier Sotomayor a l'alçada, Iván Pedroso a la llargada i Yoelvis Quesada al triple van permetre que l'illa caribenya es recuperés de les decepcions que havia patit en els Jocs Olímpics de 1996. Cuba va quedar al final tercera en la classificació tradicional per medalles i setena en una oficiosa classificació per punts. El medaller va quedar encapçalat, com era habitual, pels Estats Units, seguida cada vegada més a prop per Alemanya. En l'aspecte negatiu va destacar la davallada de Rússia, que només va aconseguir vuit medalles, una d'or. L'equip espanyol va fer el campionat més regular de la seva història i va quedar en l'onzena posició del medaller mentre en el mundial anterior, a Goteborg'95, havia quedat en el setzè lloc.
  Els Campionats van ser excepcionals pels representants espanyols, sobre tot en categoria masculina. En els 1.500 el sorià Fermín Cacho va obtenir la plata, però la principal sorpresa va ser el tercer lloc aconseguit per l'atleta de Cornellà Reyes Estévez, de 21 anys, superant en la recta final l'algerià Nourredine Morcelli, recordman mundial i dominador absolut de la prova en la primera meitat dels anys 90, en la que havia guanyat l'or en els mundials del 91, 93 i 95. La prova va ser guanyada per una nova estrella africana en ascens, el jove marroquí Hicham El Guerruj, de 22 anys. Aquest atleta ja havia estat a punt de guanyar la prova als Jocs Olímpics d'Atlanta, el 1996, a on va arribar quart després d'entrebancar-se amb Morceli.
  Però el principal triomf espanyol als campionats va ser el primer i segon lloc obtinguts a la marató pel sorià Abel Antón i l'alabès Martín Fiz respectivament. A la mateixa prova, Espanya va guanyar la classificació per equips gràcies al sisè lloc de Fabián Roncero. Aquesta victòria, juntament amb l'esplèndida temporada de Martín Fiz, va ser recompensada amb la concessió del Premi Príncep d'Astúries a l'esport a l'equip de marató espanyol.
  El moment culminant de la temporada atlètica, però, no va ser als Campionats del Món, sinó el míting de Zuric, celebrat el 13 d'agost, tres dies després de la cloenda del mundials. Allà es van superar tres récords del món, entre ells el més antic de l'atletisme, el dels 800 metres que havia establert el britànic Sebastian Coe el 1981. El kenyà nacionalitzat danès Wilson Kipketer va córrer la distància en 1'41"24, superant en gairebé mig segon la marca de Coe (1'41"73).
  També en el míting de Zuric, l'etíop Haile Gebresselassie va establir un nou rècord del món en els 5.000 metres, superant amb 12'41"86 la marca que ell ostentava. El tercer récord va ser en els 3.000 metres obstacles, on el kenyà Wilson Boit Kipketer va registrar 7'59"08 millorant l'anterior registre de 7'59"18 del també kenyà Moses Kiptanui. En aquest mateix míting l'espanyol Fermín Cacho va culminar una esplèndida temporada en aconseguir 3'28"95 en els 1.500 metres, superant el rècord d'Europa que des de 1985 era en poder del britànic Steve Cram i el d'Espanya de José Luis González del mateix any.
  La superioritat de Wilson Kipketer sobre els seus rivals durant tota la temporada va quedar confirmada en obtenir el primer lloc en la classificació general d'atletes del rànking del Grand Prix, trofeu dotat amb 200.000 dòlars, uns 30 milions de pessetes.