text: La Sínia: 2008
  Amapola. Papaver rhoeas L.
  Els camps verds esquitxo, vermelleta de color, senzilla però vistosa sedueixo tot pintor.
  Planta herbàcia ruderal anual, de 30 a 100 cm d'alt, dreta i ramosa. Les tiges tenen pèls curts, estesos i blanquinosos. Quan es talla deixa anar un làtex blanquinós.
  Les fulles es disposen alternades i estan dividides en 5 segments.
  Les inferiors són peciolades; les superiors són sèssils amb un peduncle de 12 a 25 cm. Són molt piloses.
  Les flors neixen d'una poncella que, fins a la seva maduració, està com caiguda. El calze està format per dos sèpals peluts que cauen amb la floració.
  La corol·la està formada per 4 pètals, un xic arrugats a causa de la disposició corrugada en què es troben dins la poncella. Abans d'obrir-se, la corol·la passa de color blanc al vermell escarlata que la caracteritza. Sovint tenen una taca basal de color negre.
  Floreix des de primavera a l'estiu.
  El fruit és una càpsula d'un color verd pàl·lid. Té uns porus pels quals surten les petites llavors negres que conté a l'interior quan el vent sacseja la planta ja seca.
  Originària d'Europa, nord d'Àfrica i regions temperades d'Àsia. Acostuma a trobar-se en camps de cereals, cultius, marges de les carreteres, rostolls, pastures, prats. Es considera una mala herba dels sembrats.
  Es cultiven com a plantes de jardí.
  Noms: Ababolera, babol, badabadoc,cacaraquec, caputxí, cararequec,coquerecoc, gaigallaret,gall, gallaret, gallet, ganfanó, lloca,màpola, monges, papariu, paparola,
  paparota, paramà, peperepep,pipiripip, puput, quequerequec,quicaracoc, quicaraquic, quiquiricall,quiquiriquic, roella, roguella,ronsella, rosella, roseller, rossell,
  rovella, vermelló, i així fins a un total de 34 noms registrats (català);
  amapola, adormidera, ababol,ababa, abibollo, ababola, amapol,hababaura (castellà); papuela (asturià);mitxoleta (vasc): papoula(gallec); papoula (portuguès); papavero
  (italià); coquelicot (francès); juglando (esperanto); poppy (anglès).
  El nom prové de l'àrab vulgar hispànic hababáur, alteració del llatí papaver. El cognom Rhoeas prové del grec i significa vermell. En el llenguatge de les flors significa extravagància, somni. Si és vermella, significa consol. Si és blanca, son.
  A molts llocs, per calmar el dolor que produeix l'aparició de les primeres dents en els nens, fan una mena de xumet posant llavors de quequerequec dins un mocador o una gassa (com si fos un saquet), es posa uns minuts, en infusió, en aigua molt calenta i es frega les genives i se li deixa perquè el xumin durant una bona estona.
  Els pètals es recullen al migdia i s'assequen ràpidament en capes fines, tenint molta cura de remoure'ls per evitar les floridures.
  Un cop assecats s'han de conservar en recipients ben tancats i protegits de la llum. Són pectorals, antiespasmòdics i sedants, amb lleus trets narcòtics. Es pot prendre en forma d'infusió o de xarop per tractar la tos, la bronquitis i les angines. Aquesta infusió o la cocció de les càpsules dels fruits també es poden prendre de nit en cas d'insomni o nerviosisme.
  Externament, es pot utilitzar la infusió sobre les parpelles i com a bany ocular.
  2 grams de pètals dessecats en un quart de litre d'aigua. Tres cops al dia.
  Extracte fluid: Deu gotes en un got d'aigua. Doscops al dia.
  Pols de la planta: 300 mg de pètals dessecats i polvoritzats. Al llarg del dia.
  Decocció: Durant sis minuts, dues càpsules
  per got d'aigua. Sis cullerades abans d'anar a dormir. No presenta toxicitat ni efectes secundaris. No és recomanable utilitzar-la durant l'embaràs, la lactància o en nens petits. Les fulles són tòxiques per als animals. A dosis fortes pot produir
  El quequerequec és molt apreciat en apicultura. Els pètals són molt rics en una substància que serveix de colorant per tenyir principalment la llana, aconseguint uns vermells de diferents tonalitats de gran bellesa. També s'usen per donar color al vi i a certs medicaments.
  L'oli de les llavors s'utilitza com assecant per a pintures, per fer sabons, per a productes de bellesa i, fins i tot, com a combustible.
  Aplicacions culinàries:
  Les llavors s'usen en amanides salades, amanides de fruites, pastes de verdures, lasanyes. També per tenyir pasta i arròs. Perfumen i donen textura i sabor a pans i
  pastissos. A més, per amanir l'apreciada paella de rosella i abadejo s'arreplegaven
  acuradament els pètals lleugers de les seves flors i les fulles eren els ingredients principals dels ja quasi extingits pastissets de la Safor.
  Quan la poncella està tendra, abans de florir, així com les parts verdes tendres, es mengen com a verdura o en amanida.
  Amb els pètals es fan xarops i begudes no alcohòliques.
  Aplicacions màgiques:
  Tradicionalment, la rosella s'ha utilitzat en encanteris de fertilitat, amor, fortuna i sort. Potser pel seu poder sedant, ha estat associada a l'endevinació dels somnis. Una antiga recepta diu que si tires unes quantes llavors al menjar de la persona estimada, aquesta cau corpresa d'amor. Però he de dir que no he trobat ni el tipus de rosella que es fa servir ni la quantitat. Potser l'explicació és que la persona objecte de l'encanteri queda tan enterbolida que no es pot defensar. No ho sé. En la mitologia se la sol relacionar amb les deïtats agràries. Els antics celtes li conferien poder per originar les tempestes.
  La rosella s'ha associat a l'agricultura des de temps molt antics. El seu cicle de vida s'ha adaptat a la majoria dels cultius de cereals, florint i granant abans de la recol· lecció de les collites.
  Les cultures antigues, com l'egípcia, la utilitzaven com a afrodisíac.
  Les llavors de rosella, torrades amb mel, eren una menja habitual dels íbers.
  Els grecs la van consagrar a Morfeu, el déu dels somnis.
  Segons El Dioscòrides renovat de Piu Font i Quer, "el consum de roselles tendres es remunta als temps de Teofrast (Eresos 372 aC-287 aC), fa més de 2.300 anys".
  Va ser difosa pels àrabs i introduïda a Amèrica al segle XVIII.
  Per als britànics, la rosella vermella simbolitza els caiguts a les dues guerres mundials.
  Una llegenda celta diu que una rosella va anar a néixer enmig d'un camp de margarides. Es trobava molt sola i plorava mol. Les margarides li van dir que déu la podia convertir en margarida però ella no va voler i així els hi va fer saber.
  Elles van reflexionar i van demanar al bon déu que enviés moltes altres espècies de flors a la vall per així poder gaudir de la varietat.
  Antropònim:
  A Catalunya hi ha unes vint dones que es diuen Amapola.
  Patronímic:
  No existeix el cognom Quequerequec. Entre les altres denominacions, només Rosell o Rossell tenen representació.
  La saba, els pètals, la llet i les càpsules contenen readina, un alcaloide d'efectes lleugerament sedants en afeccions del tracte respiratori com bronquitis o tos seca. Actua disminuint la tos i afavorint l'expectoració. També calma diarrees infantils.
  Produeix una depressió del sistema nerviós central i facilita el descans de grans i menuts. També funciona com a estimulador de l'apetència sexual, ja que produeix una acció descongestiva pelviana i afavoreix el drenatge limfàtic.
  Fotografies: Joan Ribera i Solsona. Autor de "Flora del Pirineu"
  Publicat per La Sínia a 11:52 Cap comentari:
  Publicat per La Sínia a 11:50 Cap comentari:
  6 filets d'anxoves
  500 g de tomàquet triturat Sal
  2 cullerades d'orenga fresca o seca Tàperes
  10 olives negres tallades a rodanxes
  Posar 6 cullerades d'oli i les anxoves en una paella gran a foc lent i remoure amb una cullera de fusta fins que les anxoves es dissolguin.
  Afegir l'all i cuinar aproximadament 15 segons vigilant que l'all no es cremi.
  Posar els tomàquets i una mica de sal, i augmenar el foc.
  Quan la salsa comenci a bullir, baixar el foc i cuinar fins que els tomàquets s'hagin reduït i separat de l'oli (20-40 minuts). Retirar del foc.
  Cuinar les tallarines en abundant aigua bullent i amb sal, uns 2 o 3 minuts si són frescs, i 10 minuts si són secs. Remoure de tant en tant.
  Es torna a posar la paella amb la salsa al foc i s'afegeix orenga, las tàperes i les olives. Quan la pasta està al dente, escolar i barrejar amb la salsa de la paella sobre el foc. Tastar com està de sal i servir immediatament.
  Opcional per a les persones a qui agrada el picant, és posar pebre negre o bitxo.
  Una bona recomanació és acompanyar aquesta salsa amb un bon vi negre.
  Aquesta recepta la vam heretar de la signora Lina que, a començament dels 70, va posar la primera pizzeria a la Torre.
  Pizzzeria Lina
  Publicat per La Sínia a 11:40 Cap comentari:
  VIDA DE LA MARIA LLUÏSA
  El passat Sant Jordi, vam fer-li l'entrevista a la Maria Lluïsa de Vela. Ens va agradar molt, ja que és una senyora molt educada, simpàtica i divertida. A més, tot el que ens va explicar, va ser força interessant.
  Va néixer el 3 de setembre de 1925, quan el seu pare tenia seixanta-cinc anys. Era
  filla del segon matrimoni del seu pare. Quan el pare i la mare es van casar, ell li va advertir que, potser, li farien una esquellotada i que haurien de tenir paciència. Sembla que el pare va sortir al balcó, els va donar una bona propineta i
  els esquellots es van acabar.
  Ell va morir quan ella tenia cinc anys i es va quedar amb la mare, com que no tenien
  res, la van posar interna en un col·legi de Barcelona, portat per les Religioses Filipenses, on la van tractar molt bé i s'hi va sentir molt a gust. Hi va estar dels cinc als deu anys perquè, precisament, l'any 36 va començar la Guerra civil espanyola. A partir d'aquell moment, ja no va tornar més a l'escola.
  En aquell temps, la Maria Lluïsa ja cuidava la seva mare que estava una mica delicada i havia d'estar-se al llit. Per poder menjar van haver de vendre les seves pertinences, ja que els diners eren molt escassos. La Maria Lluïsa explica que, quan
  era joveneta, s'enamorava amb molta facilitat. Als 9 anys, al col·legi, va tenir el seu primer amor. Era un noi guapíssim que es deia Francisco. No van arribar a parlar mai, però algun cop es van mirar. Anys després, es van intercanviar fotos i altres comunicacions.
  Passats uns anys, la Maria Lluïsa, a Teià (Maresme), va conèixer en Josep. Jugava a cartes amb ell, no li desagradava, però res. Li simpatitzava, però no li acabava de fer el pes. S'enviaven cartes i sempre comentaven de veure's un dia, però ell li deia: "Si vens, no et pintis massa eh!". Més tard, va conèixer en Toni, un noiet de Sitges. Era moreno i molt guapet. A la Maria Lluïsa i a la seva cosina Roser els hi feia gràcia i eren amics. La Maria Lluïsa, que li interessava força aquest noi, va enviar-li una fotografia i ell li va comentar: "Estàs muy bien, pero lástima que miras al suelo".
  Ara es truquen de tant en tant. És amb el que ha tingut més relació. La Maria Lluïsa ens va comentar, com a curiositat, que el seu cosí es va enamorar d'una de les germanes del Toni. Les seves germanes sempre deien: "Uui! La Maria Pepa? Aquesta?
  Aquesta no, que va sense mitges!".
  La Maria Lluïsa ens va explicar que ella es va casar als trenta-un anys i mig. Van anar passant etapes, però ella no es casava mai, i diu: "Perquè jo, sencer no m'he n'agradava un, cap.
  De quatre n'hagués fet un!", " Lligarme? Lligar-me amb un i no poder coquetejar amb els altres, què era la meva vida? M'agradava molt això encara que esta força malament".
  Als catorze o quinze anys van anar a viure a Altafulla. Allà, els nois, tenien per costum posar-se en una cantonada esperant a que passés alguna noia per dir-li coses. Hi havia un dels nois que venia més, el Ramón, el qual es va enamorar bojament de la Maria Lluïsa, però a ella enamorar-se bojament, no, més bé li agradava i prou. Van acabar sortint junts, però ella només sortia amb les amigues i els nois s'acostaven. El Ramón, enamoradíssim, li deia: "Sóc tant feliç al teu costat, que ja no necessito res més". Mai van fer res de res, només un petó a la mà. La família va marxar a viure a Madrid, així que la relació amb el Ramón es va tallar. Ell li va donar una carta que deia: "Querida Maria Luisa, yo te recordaré siempre por muy lejos que estés, siempre te querré y un pensamiento tuyo me apartará de muchas cosas malas". Ella es va emocionar molt recordant aquesta carta. Molts anys després, es va trobar amb ell i la seva dona, a Sant Antoni d'Altafulla. Un temps després, quan ell ja era viudo, ella li va dir: "No voldria morir-me sense haver-te fet un petó".
  Ell va accedir i després de seixanta anys es van fer el primer petó, "A la
  galta, és clar", ens va confessar.
  Publicat per La Sínia a 11:30 Cap comentari:
  Nascuda a Lleida, resideix actualment a Torredembarra. Ha publicat els llibres de poemes: El vent i la casa tancada (Columna, 1990), Llibre dels homes (Edicions 62/ Empúries, 1998), Transgredior (Arola, 1999), Haikús del camioner (Edicions 62/Empúries, 1999), Gitana Roc (Llibres del Segle, 2000), Mos de gat (Edicions 62/Empúries, 2002), Amb capell (Emboscall, 2003), Ver7s de la terra (Pagès, 2004), AIOÇ (Empúries, 2004) i Missa pagesa (Edicions 62, 2006). En narrativa ha publicat Maruja Reyes sóc jo (Columna, 1992). A publicat, també un número i mig de la revista La Verge Peluda (2002). La seva obra poètica ha estat guardonada amb els premis Rosa Leveroni (1989), Ciutat de Barcelona de poesia (2005) i Premi de poesia Sant Cugat a la memòria de Gabriel Ferrater (2006).
  Tu ets lleidatana, com vas venir a parar a Torredembarra?
  Això va ser una qüestió del destí. No sabia on anar. M'era igual anar a qualsevol lloc. Bé, sempre que fos un lloc de Catalunya. No per una qüestió de pàtria, sinó de cultura: l'allioli, l'aire, la llum... Però el meu germà, que baixava de la muntanya,
  em va dir: "Per què no anem a Torredembarra?" I aquí estic, tot i que ell se'n va anar a Altafulla (riu).
  M'agradaria conèixer la teva opinió sobre l'estat de salut de la literatura en general al nostre país? És un bon moment?
  El nostre país sempre es troba en un mal moment. És la gràcia que tenim els catalans; queixarnos de la decadència, que ens aixafin... doncs, en consonància,la literatura, igual. Un exemple: si tu vas a una editorial castellana de Barcelona ningú sap ni què escrius, ni et coneixen de res, i a la inversa passa el mateix. El xoc de cultures és brutal, és la guerra, s'ignoren completament. Això ho trobo tan interessant! És com la subtilitat última. Quan no pots ser català gairebé a cap àmbit, hi ha la cultura i la literatura. Com que no llegeix gairebé ningú, i menys poesia, és el lloc ideal per esbatussar-se, la punta de la llança.
  Quin creus que ha de ser el paper de l'escriptor en el moment històric?
  L'escriptor sempre ha d'escriure. Ha de ser ètic més que moral. Sobretot en la societat que vivim que és materialista, neuròtica, una societat que ja no va al cel
  com abans sinó que la seva fita és comprar-se un cotxe i anar volant a... ; el ramat avui vola. L'escriptor no ha de ser ramat i ha de ser èticament humà. I escriure.
  Com veus la poesia actual catalana? I en ella a la teva generació?
  La meva generació penso que començaria amb la Maria Mercè Marçal, l'Enric Casasses... És una generació que intenta donar força a la llengua. Tracta la llengua com si fos una llengua normal. És una alienació poètica, la que patim nosaltres (riu). Recuperem molt la vessant popular i la barregem amb la culta. Fem molts recitals i, ja que es llegeix poc, apropem la poesia a l'orella, com a l'època medieval.
  Creus que tant les institucions com els mitjans de comunicació fan prou coses per a potenciar la cultura i en concret la literatura?
  Fan tot el que poden. A totes hores, a tots els canals, tu només fas que sentir cultura, poesia, pel·lícules de culte (riu)... meravellar-te amb l'obra de pintors... (molt irònica, rient) Jo quan vull ser feliç poso la Televisió i em dic: "Cultura! Cultura! Entrem-hi!" (seguim rient).
  Quins llibres mai has pogut acabar de llegir?
  El Jarama de Sánchez Ferlosio. Però t'explico perquè: d'adolescent, a Lleida, tenia un pardalet que estava malalt. Amb el fred que hi feia, i sense calefacció, em posava
  a dormir amb mantes, pijama, bata, etc., i deixava que el pardalet es posés sota la solapa perquè s'escalfés i s'adormís. Jo, que mai m'adormo llegint, vaig començar a
  llegir El Jarama i em vaig adormir matant, així, el meu pobre pardalet. I quin disgust! Evidentment odio a aquest llibre, no m'havia passat mai, això d'adormir-me
  amb un llibre a les mans.
  Què significa per a tu la poesia?
  Quins poetes, escriptors, artistes o experiències han marcat la teva línia literària?
  T'esmentaré només els del principi: Sant Joan de la Creu (m'encanta), Homer, Safo, m'ho vaig passar molt bé llegint La Celestina, Tolstoi, Las aventuras de Molly Flanders, El Decameró de Bocaccio, Lorca...
  T'ha recolzat la família i els amics?
  Que va! (riu). Han passat de mi, totalment. A casa meva, jo escrivia i anava darrere d'ells amb el full i només em deien "Surt d'aquí que tenim feina, quines rucades que fas". Ho trobaven una bajanada i els amics de la infantesa, igual.
  Com treballes fins a concretar un poema?
  Has d'estar sempre atent, però ve quan vol. El que passa és que l'art és una dictadura i hi ha vegades que me'n vaig a l'exili. Perquè si no... (riu). Vivim en una època científica, estructuralista i de mètode, i sembla que fins i tot un poeta o
  un artista ha de tenir un mètode, i la veritat és que l'art ha de fluir.
  Quin consell donaries a tots els joves que volen començar en això de la poesia?
  Primer de tot que tingui un treball solvent (riu). Però, sobretot, escriure i llegir molt.
  Has escrit també narracions, t'has plantejat o tens previst seguir investigant altres gèneres?
  El primer que vaig escriure als disset anys va ser una obra de teatre (era més rara, per cert). M'agradava molt el teatre, però després vaig trobar la poesia i em vaig quedar amb ella. La narrativa i la novel·la, per a conrear-la jo, no m'interessa tant. Potser quan sigui més vella, penso que mentre estàs vivint i tens intensitat has d'aprofitar per fer poesia.
  Quines coses et falten per explicar?
  Jo penso que tot escriptor té una cosa per explicar que no la pot explicar mai, però que és l'arrel de tot el que escriu. És el que d'alguna manera li dóna aliment.
  Podria existir un món sense poesia o sense literatura?
  Ui! I sense humans! (riu). La nostra eina per a construir el món són les paraules. Escapar de les paraules és molt difícil, som un món de paraules. La destil·lació de la paraula és la poesia. Per exemple, l'olor de la pluja d'estiu és especial i ningú ho sap traduir en paraules com un poeta. És impossible que l'home vulgui fugir de voler donar forma a aquestes sensacions.
  Creus que s'estableix una relació més directa entre l'escriptor de poesia i el lector que entre l'escriptor de novel·la i el lector?
  Sí, perquè és molt més condensat. Amb la poesia el que pretens és donar un cop de puny o un cop d'ala d'àngel al receptor, és la comunicació més intensa.
  L'amor és una temàtica molt explotada per molts poetes. És un recurs fàcil o hi ha temàtiques més adequades que altres, en la poesia?
  Hi he pensat molt, en això. És molt fotut parlar d'amor en poesia perquè sempre caus en els tòpics de les cançonetes, tòpics que agraden molt a la gent. Però en realitat, què és l'amor? Ningú ho sap. Tothom en parla però ningú el pot definir. D'altra banda, penso que a l'univers en què vivim, tot es mou per amor: tu i jo hem sortit d'un acte que si no era d'amor s'hi assemblava. És molt difícil escapar d'aquest tema que és l'origen de la vida.
  Què faries per a fomentar la lectura?
  No es poden imposar les coses. Per a mi és un error molt greu. S'ha de seduir. Per començar, a les escoles no haurien d'obligar a llegir els llibres tan pesats que posen, que no tenen interès, perquè ni connecten amb l'actualitat, ni tan sols fan volar la fantasia. Què es pot esperar d'això?.
  Quines lectures ens recomanaries als lectors?
  Recomanaré literatura catalana del segle XX, la castellana ja té prou publicitat. De novel·la: Solitud de Víctor Català, Quanta, quanta guerra o La mort i la Primavera de Mercè Rodoreda. Poèticament: Foix, és un autor que sembla difícil però no ho
  és i té una fantasia espectacular, també Ferrater, l'últim Carner, els sonets d'amor i el llibre Desglaç de la Marçal, tot Bauçà i el teatre d'Espriu que, per a mi, és la
  seva millor poesia. Dels que són vius m'interessen especialment la novel·lista Núria Perpinyà; el conta contes d'en Monzó (Monzó en la novel·la naufraga) i la poesia d'Enric Casasses.
  Publicat per La Sínia a 11:20 Cap comentari:
  De quan els nens venien de París
  Tot el segle XIX i gran part del XX es van caracteritzar per un gran obscurantisme en l'educació sexual, fins al punt que un acte tan natural, com el naixement d'una criatura, es va voler disfressar i ocultar com si d'una compra es tractés. "Els teus
  pares et compraran un germanet" s'acostumava a dir quan una dona estava embarassada. "A casa meva no es compren els nens, els té la meva mare" va etzibar una de les meves filles, que tenia sis anys, en sentir aquest comentari. No cal dir que es va produir una situació, si més no, incòmoda. Avui potser el comentari i la resposta s'haurien tergiversat, perquè hi ha molts matrimonis que opten per comprar els
  fills als orfenats de països subdesenvolupats. Vaig intentar que les meves filles rebessin una informació clara sobre la procreació. Ho vaig fer amb molt de tacte i prudència, per no causar desorientació entre les teories de l'escola i les de casa.
  Amb tot, van tenir problemes: no podien parlar obertament de les nostres informacions pioneres per no rebre el rebuig de les monges que tenien per mestres, i fins i tot algun que altre càstig també.
  L'obscurantisme porta a l'aberració. Les nenes i nens de la meva generació navegaven en un mar de confusions quan arribaven als set o vuit anys: sentien comentaris a mitja veu, o que es tallaven davant de la seva presència i intuïen un món obscur i prohibit ple de temptadors misteris. Es transferien informacions, sempre errònies
  o si més no deformades, i vivien una època d'investigacions clandestines, sempre amb la por de ser descoberts. Jo recordo una companya d'escola que, recollint d'aquí i d'allà frases isolades, havia arribat a la conclusió que els seu germanet o germaneta havia de nàixer d'uns ous que la seva mare tenia amagats a l'armari. La
  pobra nena es va fer un tip de regirar inútilment vestits, tovalloles i llençols.
  Alguna cosa vam aconseguir aquelles pioneres dels anys cinquanta. Avui els nens pugen ben informats des de ben petitets. Ho aprenen d'una manera neta i sana. I en saben molt més que algunes de les seves àvies.
  Fotografia: Ninot indultat Falles 2004 València
  Les dones i les associacions
  El Sindicat 12 de la Indústria Tèxtil
  La participació de les dones a les entitats torrenques d'abans de la dictadura franquista era un fet normal. Malgrat això els càrrecs de les juntes directives que coneixem requeien sobre els homes. Les excepcions són les entitats catòliques com les Filles de la Caritat de Sant Vicenç de Paül, establertes a Torredembarra el 1877; les Filles de Maria, amb referències des de 1895; l'Acció Catòlica de la Dona (1921-1922); i els Pomells de Joventut (1921-1923). De fet, aquesta darrera entitat, tot i els valors conservadors del seu ideari, va suposar la posada en escena de les dones en l'àmbit del lleure torrenc.
  Les dones esdevenien protagonistes, organitzadores i exercien públicament aquesta tasca. Cal destacar, en aquest sentit, la seva màxima impulsora Magda Martí Travé que va arribar a publicar una obra de teatre –El bon cor de la Rosina-.
  És durant la guerra, quan els homes van ser mobilitzats per anar al front, que les dones passen a ocupar càrrecs dins les associacions. L'exemple que demostra aquest canvi és el Sindicat de la Indústria Tèxtil del qual he pogut consultar el seu llibre d'actes. El mes de febrer de 1937 va entrar com a vocal la senyora Panadès i la Joana Marquès. I el mes d'agost, com a secretària, s'incorporava la Rosalia Figuerola. Finalment, la darrera acta conservada i datada del 2 de juliol de 1938 indica com la renovació dels càrrecs de la junta van fer que tots els càrrecs fossin
  dones: Antònia Marquès (presidenta), Rosalia Fortuny (secretària), Rosalia Boronat i M. Tarragó (vocals).
  La tasca d'aquesta entitat, adherida a la UGT, va ser la de coordinar els treballadors i les treballadores de les indústries tèxtils Fité i Cortasa així com col·laborar amb ajuda material amb els soldats que eren al front. Alguns dels presidents que va tenir el Sindicat van ser Joaquim Valls Biscamps, Vicenç Sonsona Millan i Constantí Riñé Valls.
  És autor de La Torredembarra republicana i federal, editat pel Patronat Municipal de Cultura.
  Fotografia: Autor desconegut. Cedida per Rosa Castro Llorach
  Publicat per La Sínia a 11:00 Cap comentari:
  Just like everybody else does *
  El meu bus arriba i és ple. Com puc, em faig camí fins al centre. En un gir, la gent m'empenta i caic, quasi com si fos la Bridget Jones, a sobre d'un noi jove i elegant que seu en un costat. La meva pell camaleonitza dins del vermell autobús. Ell somriu i em sento alleugerit. Arriba la seva parada i s'aixeca quedant tan a prop meu que sento el rastre del perfum del matí. Vols el seient?, em diu. No, però vull el teu número, penso mentre faig que no amb el cap i somric. Aquí queda la cosa, sóc tímid
  i no m'atreveixo a més. T'hauré de buscar a la secció de connexions perdudes de GumTree.
  Il·lustració: Jaume Casajoanes
  Sexualitat i matemàtiques
  No sé si avui en dia als alumnes de primària els costa molt o poc aprendre's de memòria les taules de multiplicar. Tampoc recordo si a mi em va representar un procés especialment dificultós. El que sí que tinc present és la quantitat d'hores
  invertides abans no les vaig poder recitar de fit a fit. Com? A classe, el mestre ens les preguntava sistemàticament, cada dia, un per un, en ordre, saltejant-nos un sí un no, començant pel primer o pel darrer.
  Això sí, no se'n salvava ni l'apuntador. Fèiem fulls i fulls de multiplicacions a mansalva: d'una xifra, de dues, de tres o més de tres, amb el zero entremig o al darrere –aquestes eren les millors. Les repetia a casa, de vegades davant la mare, sovint jo sola, o, si aconseguia saberme'n una de força difícil, intentava fer-me la xula dient-la ben de pressa i ben a prop d'algun company de classe que aguantava el xàfec amb heroïcitat. Quan semblava que ja les dominaves fins a la del cinc i
  començaves amb la del sis, per no sé quins set sous se t'oblidava la del
  quatre. Desesperant!
  L'aventura de les mates, però, no havia fet més que començar: divisions, arrels quadrades, regles de tres, monomis i polinomis, equacions de primer i de segon grau. Era molt còmode i gratificant haver retingut en la memòria totes aquelles taules perquè això et proporcionava seguretat i rapidesa en efectuar càlculs més complicats, en realitzar aprenentatges de més envergadura.
  La sexualitat també forma part de la nostra vida des de sempre i no hi ha taules d'aprenentatge miraculoses que una vegada apreses ens facin aconseguir una vida sexual òptima.
  Ara bé, sense taules, l'aprenentatge serà més feixuc, més barroer. Sexualitat, afectivitat, sensualitat..., són conceptes íntimament lligats que requereixen d'una llarga etapa d'evolució personal, d'una àmplia interacció social, d'opinions contraposades, d'un coneixement pausat del nostre cos i del de l'altre, de temptatives, d'errades, d'encerts. La nostra identitat sexual no serà, doncs, tenir consciència de sexe sinó d'una opció sexual lliure, plena d'afectes i intrínseca a l'ésser humà que, com totes les opcions importants a la vida, l'hem de sentir nostra
  sense presses, sense etiquetes, sense pors, però amb una evolució tan gradualment progressiva com sigui possible.
  Cremar etapes dificulta aquest creixement en equilibri.
  Han estado mucho tiempo separados. La toma de los hombros y empieza a susurrarle una canción. Su canto es entrecortado y no todo se le entiende.
  A lo largo del río que recorre
  las verdes riberas del encuentro,
  Mientras canta va besándola.
  camino de las fuentes del encanto,
  al alba deja que se nos abra
  ahora el cuello,
  encima de una tierra de ensueño
  ahora los hombros ...,
  el tierno país de los amantes.
  Besa con fruición las palmas
  Partimos con el corazón que tiembla
  de la alegría de ir los dos al tiempo.
  que tanto ha echado de menos.
  Se hunde en su pelo
  Así empieza el largo viaje
  y aspira el olor que le embriaga.
  sembrado de peligros y de espejismos
  Sus manos descienden
  del amor y de sus tormentos.
  por el torso desnudo
  Algunos torrentes de maledicencia
  y las deja reposando sobre sus caderas.
  van desgarrando la placidez,
  La atrae hacia él y vuelve a su boca,
  intentando llevárselo todo al mar.
  Entonces hay un riesgo de naufragar
  e introduce sus manos por
  y que un viento fuerte nos acompañe
  debajo de las braguitas de ella,
  hacia las islas de la infelicidad
  acaricia sus nalgas y de nuevo la besa
  Pero cuando todo parece a la deriva,
  con pasión, con lujuria,
  de nuevo, por el río, baja agua viva
  con la memoria de tantos
  que nos empuja hacia el infinito.
  y tantos días de deseo frustrado,
  Y descubrimos, en la ternura,
  y la tiende sobre la cama
  la entrada de la tierra prometida
  mirándola como si jamás la hubiese visto,
  la tierra eterna del amor
  y vuelve a besarla.
  Quatre questions, quatre.
  1. El mascle de determinades espècies d'aranyes del gènere dels saltícids, molt presents i observables a Torredembarra, ha de prendre algunes mesures de protecció sexual. De quines es tracta?
  a. Es posa uns preservatius de seda confeccionats per ell mateix o per la seva mare.
  b. Atrapa una mosca, l'embolcalla amb seda, la dóna a la femella i, mentre ella la desembolica, la copula amb compte perquè ella no el devori; acte seguit, els més atrevits intenten prendre-li de nou la mosca per anar a buscar una nova femella.
  c. Si és observat pels pares o germans de la femella en plena còpula pot ser devorat fins i tot per la femella a mig satisfer.
  2. Les formes luctuoses dels Muntanyans però, sobretot, la seva tranquil·litat i grau d'intimitat, han portat que s'hi trobi una densitat per metre quadrat superior a altres territoris de Torredembarra de:
  a. Contrabandistes de droga, naturalistes, persones fent meditació o ioga, gais, artistes, exhibicionistes i punts de concepció (no per part de l'Esperit Sant) de
  torrencs i torrenques de pro.
  b. Més femelles de mosques i mosquits que no pas mascles, motiu pel qual piquen més aquests últims en aquesta zona que en altres de la vil·la.
  c. Rodatges de películ·les porno.
  3. Quina relació té la planta anomenada dits de bruixa (Carpobrotus edulis) amb el
  sexe i la seva dispersió tan ràpida com a planta invasora?
  a. El turisme sexual en països asiàtics ha afavorit el transport de les seves llavors.
  b. Produeixen unes llavors dolces per reproducció sexual que, un cop ingerides per ocells, són dispersades amb les seves femtes.
  c. Per reproducció asexual (un tros de planta és capaç de reproduir tota la planta sencera) té una elevada capacitat d'invasió de nous espais.
  4. Per què els mascles de rossinyol bord (Cettia cetti) són tan poc atractius visualment?
  a. Perquè, segons les femelles, canten molt bé, com el rossinyol, altres ocells
  de canyar i alguns cantants d'òpera.
  b. Perquè, a diferència de la nostra espècie, copulen amb més freqüència els mascles més poc agraciats, la qual cosa ha dut a una selecció natural especial anomenada "lletgisme".
  c. El seu aspecte es deteriora especialment després de les perllongades còpules a què els sotmeten les femelles. Alguns mascles fins i tot moren un cop han satisfet les seves parelles.
  Solucions: 1.b, 2.a, 3.b i c, 4a
  T'estimo... o no*
  L'amor, l'afecte, l'amistat, les relacions familiars i la gelosia han estat protagonistes de la història universal de la literatura. Per fer entendre als més
  petits la importància de l'amistat, teniu a la biblioteca el conte de dues taquetes
  que, en abraçar-se, es canvien de color, escrit per Leo Leonni (Pequeño azul y pequeño amarillo). Diuen els experts que, per als joves, es conserva viu el model d'amistat d'Els tres mosqueters, d'Alexandre Dumas, i per als grans lectors hi ha la delicada història de Balzac i la petita modista xinesa, de Dai Sijie.
  En alguns contes descobrim com l'amistat entre oposats és enriquidora, que les diferències ens uneixen i fan preuat l'amor així compartit. Un exemple molt visual és el conte Quatre petites cantonades de no res, de Jérôme Ruillier. I, per comprendre que no hi ha impossibles, cap lliçó millor que la de La princesa viene a las cuatro, de Wolfdietrich Schnurre, on l'evidència que la hiena no és una princesa no és cap problema.
  Els joves es podran identificar amb l'Arnau, el protagonista de Jo, el desconegut,
  d'Antoni Dalmases, que es descobreix a ell mateix quan coneix altres realitats veïnes.I entendran com actua l'Èlia de la novel·la de Care Santos Hot Dogs, i que s'impliquien un moment de canvis en la seva vida.
  Madurar significa acceptar les responsabilitats de l'entorn, respondre als que estimem de forma sincera, lliure, i no sempre és fàcil. El Gran Gris i el Petit Marró, en el tendre conte de Jörg Steiner, són dos conills de fàbrica que un dia s'escapen, però, després d'uns ensurts, el Gran Gris decideix que ja no està fet per viure a fora.Un altre exemple, que els infants veuen clar, és com la marona d'Stuart Little accepta el seu fillet com un més de la família, encara que s'assembli en tot a un ratolí.
  Hi ha contes d'enamorats que acaben en casori i altres tràgicament. La literatura
  ens deixa somniar amb el príncep, ens descobreix nassos encantadors com el de Cyrano de Bergerac, d'Edmon Rostand, i ens prepara també per superar les grans pèrdues, com al Soldadet de plom, de Hans Christian Andersen, o a Història d'un cap tallat, d'Antoni Garcia Llorca.
  El món del còmic ens mostra la importància importància del record d'un amor infantil a La Torre Blanca de Pablo Auladell, i com pot ser de delicat el primer amor en una societat tan conservadora com la de Blankets, de Craig Thompson, o quan l'amor es dóna entre dues companyes de classe de l'institut, com les de Blues, de Kiriko Nananan.
  Per afrontar aquests reptes, la informació sempre va bé. Els pares ja poden explicar còmodament d'on vénen els nens de la mà d'El milagro del oso, de Wolf Elbruch. I els joves poden resoldre els dubtes habituals en la iniciació sexual amb la novel·la El diari vermell de la Carlota, de Gemma Lienas. Així mateix, l'homosexualitat en l'adolescència està tractada amb tacte i prudència per Jordi Sierra i Fabra en la història de la Maria d'A l'altra banda del mirall.
  La literatura descriu fins al més mínim detall tot tipus de situacions, d'arquetips,
  de famílies diferents. Els vincles familiars són molt importants, alhora que
  fluctuants, i cadascú els ha d'entreteixir a la seva manera: Jostein Gaarder ho mostra en la fresca història de La noia de les taronges, i Amélie Couture en el conte No, no i no!, on la petita Anna es queda tan trista quan mor la iaia i ha
  d'anar a viure amb el pare i la seva nova companya que decideix fer vaga de viure:
  no juga ni parla, no vol anar de colònies ni menjar, i no vol estimar el nou germanet.
  Malauradament, de vegades, el dolor va lligat a l'amor; ho sap La Sireneta, d'Andersen, de qui recomanem la lectura de l'original. Dolor pateix una mare que ha de donar en adopció la seva filla per motius de pobresa, com la que Lienas descriu a Busco una mare! La gelosia és una malaltia que ha de superar qui estima, com el gos gelós d'una gateta que ens presenta Jenny Wagner a Óscar y la gata de medianoche.
  Us desitgem amor ple de comprensió i de sospirs emocionats com pàgines tenen aquests llibres.
  * Aquest és el títol d'una exposició que acollirem a la Biblioteca, organitzada pel Consell Català del Llibre Infantil i Juvenil. Les obres citades són una tria del catàleg i les teniu ja a la Biblioteca.
  Il·lustracions del llibre: La Torre blanca. De Pablo Auladell
  El públic no sap el que sap, però ho sap
  L'amor, i per extensió el sexe, no acostuma a ser considerat com un objectiu primordial a les societats desenvolupades econòmicament. I d'això n'és un bon reflex el cinema.
  La ficció dramàtica consta sempre de dues trames: principal i secundària. La segona existeix per recolzar a la primera i ajudar a proporcionar impuls a la narració, però no per adquirir el protagonisme de tota l'estructura.
  Doncs bé, a les pel·lícules més emblemàtiques, aquelles que semblen les més romàntiques, la història d'amor sol ser una trama secundària. Serveix senzillament per mostrar l'altra cara del personatge principal, la més humana, la més tendra, disculpar la seva mala traça, perdonar la seva crueltat o manca de compassió o excés de violència.
  Único Testigo, Muerte entre las flores, Balas sobre Broadway, Casablanca i d'altres, narren a la trama principal històries de crims, relacions mafioses, l'ambició de l'artista, la lluita per una bona causa, etc., encara que la trama secundària, la història d'amor, les relacions sexuals dels protagonistes, tinguin una importància cabdal i a l'espectador li sembli informació de suma importància.
  No obstant, es pot dir que sense història d'amor no hi hauria història del cinema. Fins i tot, degut a les el·lipsis o compressions temporals inevitables a una pel·lícula de noranta minuts, podem dir que un personatge practica el sexe o demostra amor molt més sovint del que mai ho faria a la vida real.
  El sexe, al cinema, ha vingut acompanyat d'una sèrie d'ardits que han permès a l'espectador imaginar i, per tant, millorar subjectivament els fets sense veure's.
  L'ús del fora de camp i les escenes de sexe sempre han vingut unides. Fins i tot, aquest fora de camp utilitzava tradicionalment unes metàfores que l'espectador entenia immediatament.
  Recordem: una parella enfront d'una xemeneia, es besen, desapareixen lentament de l'enquadrament i l'objectiu de la càmera fa una petita panoràmica acompanyada d'un zoom in, centrant-se en un pla curt de les flames. L'espectador entén perfectament el que està ocorrent en fora de camp i, quan recupera la parella, potser un o dos minuts després i a una altra escena, sap que són amants.
  El foc, les onades del mar, la pluja intensa, el vol d'ocells, etc., sempre fenòmens naturals dotats de moviment i àudio sincrònics que trenquen l'escena amorosa, explicaven perfectament el que estava succeint fora de l'enquadrament de la càmera. Aquestes estratagemes conformàven un codi que l'espectador posseïa, encara que no en fos conscient: el públic no sap el que sap, però ho sap.
  Si les relacions entre els personatges es tornaven perilloses, la censura originava solucions dràstiques que ara fan riure. Com el cas de Mogambo, pel·lícula en la qual una dona casada s'enamorava d'un altre home arribant a les relacions sexuals. A España es van deformar els diàlegs fent que marit i muller fossin germans, la qual cosa va originar una sèrie d'incògnites inexplicables, com per exemple que els dos dormissin junts i que el germà tingués antipatia pel protagonista. En el fons, el públic podia imaginar relacions encara més complicades entre els personatges.
  La no explicitat del sexe anava acompanyada, i de fet encara hi va moltes vegades, d'una censura del cos nu. Ens trobàvem amb què, sempre que un home es llevava del llit després d'haver fet l'amor, portava els calçotets posats i la dona anava al lavabo embolicant-se amb el llençol, fet amoïnós que ella realitzava amb gran lleugeresa i com si fos conscient que tota una sala de cinema l'estava observant. I, quan el senyor Adolfo Suárez, president del govern espanyol, va decidir que ja era hora de fomentar una "apertura" als costums més quotidians, cosa que implicava poder comprar revistes eròtiques als quioscs i veure les actrius despullades al cinema, aquest fet va fugir de la fatídica paraula "desnudo" i es transformà en la horrorosa paraula "destape", la qual cosa no entorpia gaire la imaginació de l'espectador perquè ja se sap, el públic té la paraula.
  Fotografia: www.emuleteca.com
  Sexe o amor? Embarassos adolescents
  És un fet que els embarassos en adolescents continuen sent habituals tot i que, degut a que la majoria de vegades s'opta per una interrupció voluntària de l'embaràs,
  en poques ocasions transcendeix la intimitat familiar.
  És per aquest motiu que sovint, quan es parla d'aquesta qüestió en els mitjans de comunicació, en campanyes informatives, tallers d'educació sexual…, hi ha moltes vegades la percepció que això només passa als altres, entenent com a altres col·lectius marginals, amb pocs recursos econòmics, poca comunicació amb els pares, mancats de formació/informació, immigrants o similars.
  Però la realitat és que aquestes situacions afecten tant persones amb característiques semblants a les anteriorment esmentades, com a nois i noies amb qui ens creuem diàriament pels carrers de la nostra vila: simpàtics, intel·ligents, estudiosos, educats…
  La pregunta del milió és: Què es pot fer per prevenir o evitar aquestes situacions massa sovint tan indesitjades com inesperades? Ens hem de resignar al fet que són coses que passen o realment seria possible trobar entre tots una solució?
  Una solució que hauria de ser poc menys que màgica, per no dir-ne utòpica, ja que fins ara totes les que s'han anat proposant al llarg del temps han comptat sempre amb l'oposició frontal de diferents sectors de la societat. Classes/tallers/sessions/informació sobre educació/assessorament/salut sexual/afectiva/reproductiva, són necessàries? Qui hauria de dur-les a terme? Pares/professors/personal sanitari/mitjans de comunicació? On s'haurien de fer?, a partir de quina edat? Amb quina periodicitat?
  El lliure accés dels joves als mitjans contraceptius és realment necessari? O només serveix per incitar-los i donar idees quan encara són massa joves? Jo a la seva edat encara jugava a nines i no vaig saber res de sexe fins que no em vaig casar.
  La qüestió dels embarassos adolescents ha existit sempre, potser la diferència d'avui dia és que, com deia al principi, quan es dóna el cas s'opta habitualment per una solució ràpida i discreta com és l'avortament, que ja se sap que tenir un nen tan jove et parteix la vida, que et fa madurar de cop, que el primer són els estudis i que per a tota la resta hi ha més dies que llonganisses.
  El futur està a les nostres mans, de nosaltres depèn que cada dia nois, noies, pares, mares, famílies…, hagin de fer front a aquest tipus de situacions o que en un futur, esperem que no massa llunyà, arribi a ser quelcom de prehistòric o, si més no, excepcional.
  M. Mar Farré Magrinyà
  Fotografia Imma Font Mas, retratista.
  Publicat per La Sínia a 9:20 Cap comentari:
  Aquest apartat sol anar destinat a què, com a representant de l'Ajuntament, expliqui alguns dels projectes que hi ha en marxa. Però a vegades cal fer excepcions. Com a regidors, recollim sovint les inquietuds, les sensacions, els sentiments dels ciutadans i ciutadanes, i cal que ens en fem ressò.
  La Sínia és una publicació amb més de tretze anys d'història, que ha tingut un gran nombre de col·laboradors que han fet possible la seva continuïtat. Per tant, aquesta
  revista té una clara vocació participativa per damunt de tot. Ara bé, d'aquestes persones que han col·laborat, n'hi ha algunes que, per la seva implicació des del primer dia, per la seva fidelitat, constància i qualitat en els seus textos, mereixen
  un capítol a banda. I en aquest sentit, la Maria Rosa Riambau, esdevé un magnífic exemple.
  Són moltes les persones que se'ns han adreçat darrerament per fernos arribar el desig de retre-li un petit homenatge, i com a mostra d'aquestes múltiples adhesions, reproduïm aquesta carta que ens ha arribat i de la qual hem volgut mostrar el seu contingut essencial.
  A la meva amiga
  Dedico aquest escrita Maria Rosa Riambau
  Sí, és per a tu, Maria Rosa, te'l dedico amb tot el meu cor. Sóc la Rosalia, em coneixeràs més si et dic la Rosalia de ca la Basília. Per tots aquests anys, que han estat molts, de la teva col·laboració, que has realitzat amb els teus magnífics escrits publicats a la revista La Sínia, ets digna d'admiració. Textos que han tingut nombrosos seguidors, amb magnífiques descripcions, plens d'amabilitat i dolçor. Textos en els quals ens explicaves les teves caminades, les teves excursions pels voltants del nostre poble, acompanyada sovint pel teu marit i per altres persones.
  Hem gaudit molt amb els teus escrits i, l'Antònia, la meva germana, quan s'acosta el final de trimestre, ja pregunta impacient per l'aparició del nou exemplar de La Sínia, per llegir, abans que res, el teu escrit. Maria Rosa, a la meva germana i a mi, com a molta altra gent, ens fas passar una bona estona comentant-los.
  Et desitjo, Maria Rosa, molta serenitat davant els sotracs que dóna la vida, cal que siguis forta i estima't la teva pròpia persona, que Déu t'ajudarà. Per la meva part, et prometo que compliré el que em vares dir un dia a la Residència, comentant la meva possible col·laboració, quan em vas dir: "Rosalia, ara et toca a tu". I m'ho vares dir amb aquella bondat, amb els teus ulls tots cristal·litzats de bona persona. Doncs et diré, que el dia sis de maig, dia de la Mare, vaig fer el primer escrit, el vaig fer amb molta il·lusió, i aquest, com pots veure, te'l dedico a tu.