text: Em dic Sílvia, tinc 27 anys i el 28 de desembre de 2017 em van diagnosticar un Limfoma de Hodgkin tipus esclerosi nodular en estadi IIA.
  No em trobava bé. Vaig començar notant una cosa "rara" a l'esòfag que no sabia identificar i m'impedia empassar correctament, al que després es va sumar un fort mal d'esquena i pressió al pit. Sóc odontòloga i, encara que en aquell moment portava unes setmanes sense feina, no em vaig plantejar que aquest mal d'esquena fos provocat per una altra cosa que no tingués a veure amb la professió. Estava molt cansada, em trobava extremadament cansada al final del dia. Un dia em vaig palpar un gangli per sobre de la clavícula dreta que no em feia mal ni em molestava.
  Un dia vaig tenir una forta pressió al pit, vaig anar a urgències i em van dir que era una situació provocada pel meu nerviosisme per no trobar feina, vaig comentar també aquesta sensació estranya a l'esòfag i no em van saber donar resposta. Vaig anar al metge de capçalera i no veien res estrany ... Podria ser alguna cosa derivada de la tiroide. El gangli semblava ser un gangli inflamat sense més. Em van enviar a fer una analítica, una ecografia i una placa de tòrax.
  No em van arribar a donar aquests resultats. Seguia igual, vaig anar de nou a urgències, em van fer una placa de tòrax en el moment i em van dir que semblava que s'estava formant alguna cosa però que havia de fer-me el seguiment el meu metge de capçalera.
  Llavors, un metge conegut, al qual em falten paraules per agrair tot el que va fer per mi, em va dir que li passés a veure per la seva consulta. Va ser aquell 28 de desembre.
  Em va explorar, em va demanar que li expliqués detalladament el que em passava. "Aquí tens un gangli inflamat, aquí un altre, aquí un altre, aquí un altre ... El mal d'esquena és un reflex", deia. Directament em va enviar a fer un TAC amb contrast d'urgència.
  I m'ho va comunicar. "Silvia, tens una massa que t'està oprimint el pit". No entenia res, "però, què és aquesta massa?" deia jo.
  "Probablement un limfoma". En aquest instant, la vida s'atura.
  La Sílvia, durant la primera sessió de quimioteràpia
  La meva mare era a la consulta acompanyant-me, em va agafar de la mà i no podíem parar de plorar. Ella va patir càncer de mama amb 47 anys.
  No m'ho podia creure, no podia creure que m'estigués passant això a mi. Sempre pensem que només li passen les coses dolentes als altres, doncs no, alguna vegada ens toca a nosaltres mateixos.
  El primer que vaig dir en aquell moment va ser "Doctor si us plau, em caso l'any que ve". Al que ell em va contestar: "i et casaràs".
  Em van fer una biòpsia de la qual em van donar el diagnòstic definitiu. No era agressiu, tenia una massa molt gran però només tenia afectats ganglis a la zona supraclavicular, a banda i banda. Em van fer un PET-TAC. No estava estès: bones notícies.
  Vaig estar trist el dia de la notícia, no sabia com dir-li a la meva parella, al meu pare, a la meva germana, a la resta de la meva família, als meus amics ... Però havia d'afrontar la situació. Tinc un limfoma, i?. Vaig a solucionar alguna cosa per estar trista, per no sortir de casa, per estar pensant tot el dia en què serà de mi, quin serà el meu futur ...?
  Vaig decidir acceptar-ho, acceptar que estava malalta, que m'havia de posar un tractament dur i que havia de ser un camí llarg.
  Vaig decidir convèncer-me que era forta, que el limfoma no podria amb mi, i que, al costat de les persones que m'estimen, podria superar a poc a poc tots els obstacles que em posessin al mig del camí.
  Amb el seu nebot, que va néixer el 5 d'agost
  He rebut 4 cicles de quimio ABVD que vaig començar el 19 de gener d'aquest any. He de dir que, a mi, amb aquest tractament no em va caure el pèl per complet, aquí us poso una foto de la meva última sessió de quimio. Baixades de defenses, injeccions, malestar, ganes de vomitar, treure forces d'on hagués per sortir a fer una passejada, menjar poc ... Així eren els meus dies post-quimio. Vaig acabar la quimio el 27 d'abril i em van deixar descansar el mes de maig i el 4 de juny em van fer un Pet-TAC per veure l'efecte que havia fet la quimioteràpia, si havíem de posar més o passàvem a la radioteràpia. El meu casament era el 23 de juny, vam decidir seguir endavant, passés el que passés, portàvem més d'un any organitzant-ho, era la nostra il·lusió i vam córrer el risc.
  El dia 5 de juny em van comunicar per telèfon que podia començar la radioteràpia l'endemà. No sabia res del resultat del PET però això ja eren bones notícies! Em vaig acostar a l'hospital i em van comunicar que estava en remissió completa!!!!! No m'ho podia creure, per la grandària de la meva massa era molt probable que encara quedés alguna cosa després de la quimio, però no, no tenia restes de malaltia.
  El dia 6 de juny vaig començar la radioteràpia, 20 sessions que vaig acabar el 3 de juliol.
  La Sílvia, amb la gossa de la seva germana. Jugar amb ella la va ajudar molt durant el tractament i la seva recuperació.
  Així que, amb la radioteràpia pel mig i amb úlceres esofàgiques, el dia 23 de juny em vaig posar el meu vestit, els meus extensions, els meus diademes per tapar la falta de pèl i em vaig poder casar com jo sempre vaig voler, oblidant-me de tot encara que fos per un dia. Quina felicitat, quanta emoció, i que sort haver-me pogut casar amb l'home de la meva vida! Tant ell com tota la meva família i els meus amics em van demostrar el molt que em volen, que hi són en el bo i en el dolent i, encara que va haver moments molt durs, no em va faltar una suport, mai em vaig trobar sola, no em van faltar missatges de cada un d'ells, trucades, visites. De veritat, no sé com agrair tant afecte.
  Ara mateix estic en període de revisions. Em trobo molt bé, he començat a treballar al setembre i sóc molt feliç.