text: clàssics de cinema: EL ATLAS DE LAS NUBES (Quo Vadis, Wachowski?)
  Ara s'alïen amb Tom Tykwer (la qual cosa no és cap garantia, vista la pobre adaptació que va fer de la magnífica novel·la "El perfum") i perpetren "El atlas de las nubes", un collage de diferents relats ubicats en llocs i èpoques diverses, que potser pretenen tenir algun nexe en comú; tots parlen de persones que s'alliberen de l'opressió dels dolents o els poderosos, i comparteixen els actors, la qual cosa no aclarim si vol al·ludir a la reencarnació o és senzillament un homenatge a "El último de la lista" (1963), pel·lícula poc memorable de John Huston en què actors coneguts compareixien camuflats sota maquillatges terribles (aquí, com llavors, els títols de crèdit finals "revelen" a l'espectador qui s'amaga rera la màscara). El muntatge en paral·lel dels distints fragments sembla voler amagar un missatge transcendent, però en acabar la projecció (bé, molt abans, en realitat), tinc la sensació que m'han pres el pèl i els diners de l'entrada. Les històries, analitzades per separat, revelen la seva buidor i una ingenuïtat més pròpia d'un treball literari d'escola primària: les ambientades al segle XIX són tan òbvies i insulses com formalment acadèmiques; la trama (per dir-ho d'alguna manera) conspirativa ubicada a San Francisco l'any 1973, és un homenatge al gènere blaxpoitation?; tampoc no aporta res en absolut la història d'uns vells que fugen d'un asil i que transcorre en l'actualitat; el fragment dels robots comença més bé -la fotogènia de Du-na Bae hi ajuda bastant- però finalment resulta un plagi sense gràcia de "Cuando el destino nos alcance" (Richard Fleischer, 1974); l'episodi final resumeix l'esperit de la proposta: fer passar per quelcom metafísic el no-res més absolut.
  Publicat per ricard a 11:31
  Em feia molt mala pinta aquesta peli, així que vaig demanar opinió i gent fiable em va dir que me l'estalviés. I així ho he fet. I pel que veig he fet més que bé. Estiv d'acord amb tu amb que els gemans en qüestió després del primer Matrix han perdut el nord.
  3 de març de 2013 a les 13:59
  Me encantó Matrix, la uno, me sorprendió mucho y las otras estaban bien como complemento si bien como escribes pequeñas y complacientes en ganar con ellas. Esta última no me ha llamado la atención, siento que va a ser un timo, de esos pseudo intelectuales con la estúpida temática de la conspiración que dicen es al hombre lo que el género de autoayuda a la mujer. Quizá la vea que por ahi tengo men in black tres y los juegos del hambre, las que no he querido y he postergado pero seguro y las veo, con decir que me sople las 4 siguientes de duro de matar cuando la primera era única e irrepetible. Un abrazo.
  9 de març de 2013 a les 13:55
  David: Jo tampoc no ho veia clar, però el Gerard va insistir molt perquè l'anessim a veure. Tampoc no li va agradar. Una abraçada.