text: tens un racó dalt del món: d'agost 2020
  Avui és el dia de la Cinta de 1964, festa grossa a Tortosa, i el iaio es muda més que mai. S'ha passat mitja hora al lavabo, afaitant-se amb cura i pentinant el majestuós bigot que li tapa la boca. S'ha posat la millor roba que té a l'armari i després, davant del mirall, com si executés un minuciós ritual, es col·loca amb les dues mans una de les boines que, com cada any, estrena tal dia com avui.
  Aquest és un fragment del conte Tres dotzenes de boines, del recull A mig camí de la incertesa (Cossetània Edicions, 2020)
  Sovint em pregunten en què m'inspiro per a escriure els relats. En aquest cas concret, la idea em va ser gairebé regalada, arran d'una conversa amb l'amic Xavier Aragó , i en què em parlà d'un vell i convençut carlista.
  Al relat faig referència a la postguerra, al franquisme, al carlisme, a la por que surava entre el silenci a totes les cases..., però el que em va atraure és un gest concret del protagonista, tant se val la seva ideologia, i que comportava una càrrega immensa d'emocions.
  Publicat por Jesús M. Tibau at 10:16 1 comentari:
  Publicat por Jesús M. Tibau at 9:53 Cap comentari:
  Fa cinc anys rebia a Vinebre el Premi de Narrativa Ribera d'Ebre pel llibre El nostre pitjor enemic.
  Aquesta primera novel·la comportà una tasca molt difícil per a mi, complexa, molt diferent de la meva forma d'escriure habitual dels relats breus. Estava ple de dubtes, i resultés guanyadora al primer premi on la vaig enviar comportà una bona dosi d'autoestima.
  Pocs mesos després, la meva segona novel·la, El calaix dels vols perduts, rebia l'accèssit al Premi de novel·la breu de Mollerussa.
  La primera fou publicada per Cossetània, i la segona, per Pagès Editors.
  Des dels meus inicis, com passa a tots els contistes, se'm va preguntar infinitat de vegades "quan escriuràs una novel·la?", i se'm feien pronòstics que amb una novel·la tot seria diferent, que se m'obririen portes i, fins i tot, el Mar Roig.
  El resultat contradiu aquests auguris, influït sense cap dubte per la davallada general de vendes.
  De totes maneres, la meva forma d'escriure no funciona a mercè de les esperances comercials; encara sóc un xiquet que juga amb les paraules que li vénen de gust a cada moment.
  Tinc idees de novel·les al calaix, fins i tot encetades, però el que he escrit posteriorment a aquests premis novel·lescs han estat més reculls de contes, o com a molt relats lligats per alguna mena de fil conductor, dietaris i poemes, que amenaço en publicar els propers anys.
  Avui, un altre article d'opinió, o més aviat de reflexió a La Marfanta, al voltant del tema Messi, en concret, i sobre la dicotomia esport-cultura
  Publicat por Jesús M. Tibau at 9:48 Cap comentari:
  A mig camí de la incertesa, amb Albino Tena, a la Sénia
  Recital A mig camí de la incertesa, amb Albino Tena, el 27 d'agost a La Sénia.
  Quants mesos sense recitar els meus contes acompanyat de la música d'Albino. Serà molt emotiu, d'això en tinc la certesa.
  La música, les paraules i les emocions salvaran distàncies.
  Molt agraït a la gent de La Sénia.
  Perquè em faci més lleugera una bona estona d'espera, m'emporto un vell amic. Comprat i llegit en una època en què em va marcar devorar Manuel de Pedrolo un després de l'altre. Jo tenia 18 anys.
  A les últimes pàgines en blanc, a bolígraf, lletres de cançons de Lluís Llach i algun poema que escrivia llavors, de crítica social i que amb assenyada prudència i vergonya no ensenyo a ningú.
  Les pàgines estan grogues; els ideals es mantenen ferms.
  Miro endavant sense que els somnis m'enlluernin. L'horitzó, ho sé prou bé, mai no s'abasta, però no defalliré en l'intent.
  Tot i els anys que porto al darrere em costa aprendre la lliçó. M'enfado amb mi mateixa i m'entristeixo inútilment. Mirar per la finestra sé que encara no és prou valent. Potser si m'animo, d'aquí una estona, apartaré la cortina i deixaré que m'entri llum.
  Començar a escriure un relat, pensar un espai que en faci de decorat, i que acabi convertint-se en protagonista de la història.
  M'està passant.
  Posar deures al teu fill a casa, perquè practiqui. Fer-li veure la importància d'escriure en bona lletra i de forma clara i ordenada, aprofitant una errada que ha comès. En una multiplicació, ha escrit un zero de forma massa ràpida i, al següent pas, l'ha confós amb un sis. És un error molt típic, que he vist cometre multitud de vegades.
  Hores després, a la feina, en uns números que escric en brut en paper, comento el mateix error que detecto just a temps. Els testos s'assemblen a les olles?
  Pedra amarada de segles
  escolta els teus passos,
  i tu busques el riure d'una font.
  Catedral de Tortosa, agost 2010
  Caure del sedàs d'allò que importa.
  Cura d'humilitat.
  Començar un relat inspirat pel gest d'un xiquet amb una pilota, un vell en travessar el carrer, o un acròbata dalt del circ. Descriure els seus moviments, deixar que la imatge i les paraules que improviso em portin. Trobar sensacions, jugar i, de sobte, veure amb tota evidència una final que tanqui el cercle, o que el deixi obert. Ser feliç d'aconseguir-ho de nou.
  Escriure és molt emocionant.
  Rasa, la vida, i tossudament persistent.
  Inspirat en una fotografia del paisatge de Terol de Mercè Sebastià Gilabert
  al laberint plàcid
  del teu coll.
  Paraules inspirades per la imatge d'Awolfotos.
  S'acaba l'any de reducció de jornada per paternitat. S'acaba aixecar-se al matí i esperar que et despertis amb un somriure, s'acaba donar-te l'esmorzar mentre la llum encara tèbia del dia entra pel balcó. Aquest primer dia d'un nou cicle entro de puntetes a la teva habitació, et miro adormit al bressol i, abans de marxar, em poso una mica de la teva colònia.
  Una parella gran, asseguts en un banc prop del mercat. Reposen amb l'esquena vinclada i els braços recolzats a les cames, mirant el terra. Ella dirigeix la mirada als peus d'ell, i afirma amb cert grau de satisfacció: "Aquestes estardenyes encara donaran resultat!".
  Potser s'intueix una manca de confiança inicial en la qualitat d'aquest humil calçat, i unes perspectives no gaires optimistes, però de vegades la vida ens regala sorpreses; no tot està perdut, hi ha esperança en aquest món nostre, ni que sigui en el resultat d'unes espardenyes que devien comprar d'oferta.
  CONTES INÈDITS EN RIGOROSA PRIMÍCIA per als subscriptors de les meves carícies literàries a L'Aixeta. Entre les creacions que publico de dorma diària, a partir d'aquest agost, penjo dos contes setmanals d'un recull inèdit, amb el títol Cent zen. Cent contes de cent paraules exactes cadascun; un joc, un repte, i un treball d'estil on no hi manca la tendresa i les emocions.
  I recordo que els 15 primers subscriptors rebran a més un pdf del meu poemari A la barana dels teus dits.
  Amb una subscripció mensual de 2 euros dignificaràs la meva tasca creativa.
  Publicat por Jesús M. Tibau at 7:02 2 comentaris:
  Editorial Ganzell, 2020
  L'autor ens propasa usar l apoesia, les paraules, per curar. Les dues seccions del llibre, El pensament que cura i L'amor que cura, ens endinsaran en dues maneres com podem curar el nostre jo profund: aprendre primer a saber estimar qui som i d'aquesta manera entendre com podem estimar l'altre.
  L'objectiu d'aquest llibre és fer-nos sentir, però també perdre la por a reflexionar des d'aquest sentiment. Això és la poesia que cura.
  Pujo per la rampa que dona a l'Ebre. Dalt de la barana, una dona porta sa filla petita en braços, que demana baixar vora el riu. I la mare, per algun motiu o altre, o simplement perquè no en té ganes, intenta justificar la negativa:
  -No, no, filla, que això només és per a les barques, i no hi podem anar.
  La xiqueta posa cara de contrariada, mentre em clava la mirada a mi, que sí hi acabo d'anar. No ho acaba d'entendre. Potser forma part del trist aprenentatge d'aquest món, tan ple d'injustícies, on uns sí que hi poden anar, i uns altres, no, quasi sempre els més febles o petits.