text: Congrés de Viena - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure
  2Objectius
  84 llengües
  48° 12′ 31″ N, 16° 21′ 50″ E / 48.2085°N,16.36381°E / 48.2085; 16.36381Coord.: 48° 12′ 31″ N, 16° 21′ 50″ E / 48.2085°N,16.36381°E / 48.2085; 16.36381
  (de) Wiener Kongress
  novembre 1814 - juny 1815
  Representa: Imperi Austríac (ministre d'Afers Exteriors)
  Johann von Wessenberg
  Representa: Imperi Austríac
  Representa: Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda (ministre d'Afers Exteriors)
  Representa: Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda
  Richard Trench, 2e comte de Clancarty
  Representa: Prússia
  Representa: França (ministre d'Afers Exteriors)
  Representa: França
  Friedrich von Gentz (secretari)
  Pedro de Sousa Holstein, marquès de Palmela
  Representa: Imperi Portuguès
  Joaquim Lobo da Silveira, 7th Count of Oriola
  Representa: Imperi Rus (ministre d'Afers Exteriors)
  Andrei Razumovski
  Representa: Imperi Rus
  Gustav Ernst von Stackelberg (en)
  Representa: Suècia
  Nikolaus von Wacken (en)
  Representa: Dinamarca (ministre d'Afers Exteriors)
  Representa: Regne dels Països Baixos
  Hans Christoph Ernst von Gagern
  Representa: cantó de Ginebra
  Representa: Estats Pontificis
  Agostino Pareto (en)
  Representa: República de Gènova
  Maximilian-Joseph de Garnerin
  Representa: Regne de Baviera
  Representa: Regne de les Dues Sicílies
  Representa: Suïssa
  Johann Heinrich Wieland
  Aloys Franz Rechberg und Rothenlöwen
  Representa: Estat de Bremen
  Representa: Regne de Sardenya
  Filippo Magawly Cerati
  Representa: Regne de Württemberg
  Leopold von Plessen
  Representa: Gran Ducat de Mecklenburg-Schwerin
  Representa: Regne de Hannover
  Franz Binder von Kriegelstein
  Friedrich August von Stägemann
  Wilhelm Ludwig Leopold Berstett (en)
  Representa: Gran Ducat de Baden
  Border Kingdom of Saxony-Kingdom of Prussia 1815 (en)
  borderstones Belgium-Prussia (en)
  Fronteres estatals d'Europa fixades pel congrés de Viena, 1815
  El congrés de Viena fou una conferència entre ambaixadors de les majors potències d'Europa que va ser presidit per l'estadista austríac Klemens Wenzel von Metternich. Va tenir lloc a Viena (Àustria), de l'1 d'octubre de 1814 al 9 de juny de 1815.
  El seu propòsit era redibuixar el mapa polític del continent després de la derrota napoleònica francesa de la primavera prèvia, i intentar controlar i eliminar les revolucions liberals que es pogueren produir mitjançant l'establiment de tot un seguit de monarquies absolutes arreu d'Europa.
  Tècnicament, el congrés de Viena mai no es va reunir, ja que el congrés mai no es trobava en sessió plenària, una gran part de les discussions ocorrien en sessions informals entre les grans potències.
  El congrés de Viena, per Jean-Baptiste Isabey, 1819
  Com s'ha dit anteriorment, es va obrir a Viena l'1 d'octubre de 1814. El 30 de desembre es va produir una situació de força quan el rei de Sardenya va annexionar la República de Gènova, abans de ser-li atribuïda pel congrés (com un ducat autònom). Un altre problema va ser la solució de compromís per Saxònia (28 de gener), la qual reclamava Prússia amb l'oposició del Regne Unit i Àustria; com que Prússia no en va rebre més que una part, se li va compensar amb el ducat de Poznań a Polònia, i amb la ciutat de Thorn (amb previsió de convertir-la en ciutat lliure sota protecció de Prússia i Rússia). Entre els acords principals figuren la creació de la Confederació Germànica[1] (actes del 8 i 9 de juny), l'establiment de la nova Confederació Helvètica amb Valais, Neuchâtel i Ginebra (i part de l'antic bisbat de Basilea);[2] l'ampliació dels territoris de Hannover, sota el govern del rei anglès (que va rebre Frísia oriental, Hildesheim, Lingen, Meppen i alguns altres petits districtes, i va renunciar al ducat de Saxònia-Lauenburg a favor de Prússia, que la va permutar amb Dinamarca); la fixació dels límits i títols dels estats alemanys (fins i tot la cessió de Jever a Rússia, que la va cedir a Oldenburg, i l'establiment del comtat independent de Kniphausen sota la dinastia britànica dels Bentick); la creació del Regne llombardovènet[3] assignat a Àustria (amb les antigues Províncies Il·líriques, que comprenien Dalmàcia, Eslovènia i Ístria); l'establiment dels estats italians menors, inclòs el restabliment de la independència de Mònaco sota protectorat de Sardenya, i el reconeixement del Regne Unit dels Països Baixos (que va rebre Luxemburg).
  Frontispici de les Actes del congrés de Viena
  Un dels objectius del tractat era aïllar França, mitjançant la creació o el reforç dels estats veïns del nord i de l'est (Holanda, que rep Bèlgica, Sardenya i Niça, que rep Savoia).
  El tractat va confirmar també el control per Anglaterra de nombroses possessions, amb un paper estratègic important d'algunes (per exemple Malta, que controla el passatge entre el Mediterrani occidental i oriental): això li va donar la supremacia marítima fins a la Primera Guerra mundial.
  Les discussions continuaven malgrat el retorn de l'exemperador Napoleó I de l'exili i la represa de poder per França el març de 1815. L'acta final del congrés se signava nou dies abans de la seva derrota definitiva a Waterloo, el 9 de juny (durant el Govern dels cent dies de Napoleó Bonaparte) i fou reconeguda per França al novembre, junt amb el tractat de París (1815).
  El congrés també va comportar convenis annexos:
  Pagament d'indemnitzacions
  Ocupacions militars dels aliats
  Reclamacions de governs estrangers o els seus súbdits contra França
  Ratificació dels acords de Chaumont d'1 de març de 1814 i de l'acord de Viena de 25 de març de 1815, contra Napoleó i contra la dinastia Bonaparte
  Així, després d'aquest congrés, que té molta relació amb la Santa Aliança, Europa estava dividida i governada per monarques absoluts que reprimiren qualsevol rebel·lió liberal (tot i que no per gaire temps). Aquest període de regressió respecte a la Il·lustració és conegut en els països de parla alemanya com Vormärz, i es considera que finalitza amb la Revolució de 1848.
  ↑ Müller, Jürgen. Der Deutsche Bund: 1815 - 1866 (en alemany). Oldenbourg Verlag, 2006. ISBN 3486550284. [Enllaç no actiu]
  ↑ Journals of the House of Commons (en anglès). vol.71. Great Britain House of Commons, 1816, p. 734-735.
  ↑ Nafziger, George F. Historical Dictionary of the Napoleonic Era (en anglès). Scarecrow Press, 2002, p.21. ISBN 0810840928.