text: L'última notte del capitano - Teatre Barcelona
  Francesco Andreini ha arribat al final dels seus dies. Una carta al seu antic mecenes, el duc de Màntua, aviva sobtadament els records de fama i glòria d'aquest gran commediante dell'arte que es veu immers en un moment de desesperació, víctima d'un oblit injust. Andreini evoca el temps en què la seva reconeguda companyia I Gelosi triomfava, i rendeix tribut a la seva estimada companya i esposa, Isabella dei Canali Andreini, eterna enamorada de la Commedia dell'Arte de l'Europa del segle XVII.
  L'obra transita, amb delicadesa, entre la comèdia i tragèdia, entre la poesia i la crua realitat. Una proposta intimista i a l'una oberta al gran públic, que ens trasllada a l'imaginari íntim i personal d'un creador. Al teatre autèntic. Una experiència que serveix com a testimoniatge de l'afany de l'ésser humà per romandre en la memòria dels seus semblants.
  Una interpretació de la Commedia dell'Arte, totalment entregada
  Amb aquesta peça de Commedia dell'Arte, Felipe Cabezas ha recorregut diversos escenaris des del 2013, on va ser presentada a la Sala Fènix, sala que ell condueix juntament amb Isabella Pintani, i a on ha fet temporada en més d'una ocasió.
  La màscara és la que diferencia l'actor, Andreini, del personatge que interpreta, El Capitano Spavento. L'actor (transformat i capficat plenament dins de la pell del personatge), ens explica des de la seva vellesa, la seva vida i l'evolució de la seva carrera d'èxit professional, amb un únic personatge amb el qual s'acaba identificant.
  Tota l'obra és un monòleg, amb una solida i entregada interpretació, més de 75 minuts on Felipe no deixa de parlar ni un segon i on la seva gestualitat ajuda a entendre l'evolució vital de l'actor i del personatge.
  L'escenografia senzilla però efectista. A l'escenari una taula, una butaca tan atrotinada com el vell que l'ocupa, vestit amb un vestuari que en algun temps va ser ostentós però que ara és indicador de la seva ruïna. A terra un petit bagul guarda el secret del seu èxit, les velles mascares que l'han acompanyat tota la vida i que com ell mateix diu, "ningú no vol".
  Un espectacle que ens ha agradat veure i que de moment no està programat enlloc.
  Podeu veure la valoració sencera, clicant AQUÍ
  Lloança a la comèdia de l'art
  Nascuda a la Itàlia de mitjans del segle XVI, la comèdia del art és un gènere popular que, tot i contenir les claus essencials per entendre la nostra idea actual de teatre, cada vegada està més en desús. Com a varietat que barreja elements de la literatura del Renaixement amb tradicions carnavalesques, mímica i habilitats acrobàtiques, resulta evident la seva influència en el teatre de Shakespeare, Lope de Vega o Molière i, posteriorment, en disciplines com el clown, el burlesc o la pantomima. A L'ultima notte del Capitano, l'actor i director Felipe Cabezas ha tingut el bon gust de recuperar la màgia d'aquest univers de màscares, aventures i enamoraments per fer-li un melancòlic homenatge que és, en realitat, tota una declaració d'amor a les arts escèniques. Partint dels darrers dies de la vida de Francesco Andreini, assistirem a un monòleg on l'històric comediant evocarà els seus records de fama i glòria ja oblidats. L'obra transita delicadament en la línia entre el drama i la comèdia, l'amor i la desesperança, la joia de viure i la cruesa de la soledat. A més, exposa de forma didàctica i intimista els trets característics de la comèdia de l'art de forma interessant tant pels experts com pels qui no n'havien sentit mai a parlar. No obstant, es troba a faltar una mica més de l'acció que ja ens dóna alguns moments i que la història no es deixi seduir tant pel poder de la paraula. Les màscares que es fan servir són magnífiques i és una llàstima que ens deixi deliberadament amb les ganes de veure al protagonista fer-les servir totes al menys una vegada. Ara bé, aconsegueix crear una atmosfera d'enyorança única i té unes frases finals veritablement captivadores que romandran dins l'espectador temps després d'acabar la funció.
  Una excel·lent introducció per als neòfits, i que agradarà als ja avesats, a aquest llenguatge escènic de màscares i la Commedia dell'Arte
  Francesco Andreini és un vell actor a qui només li queden les màscares de la seva època gloriosa, i això perquè no les ha pogut ni empenyorar. Veiem a aquest actor, arruinat, decrèpit, pidolant ajuda a un vell company de taules (que l'esquiva) i rememorant els vells temps, amb l'ajut indispensable de les màscares amb qui donava vida als personatges, entre ells, especialment, al Capitano Spavento. Tot un exercici exigent el del Felipe Cabezas, a qui veiem entregar-se físicament i anímica quan es posa la màscara i passa a ser un jove ple d'energia, bravura i vida. El personatge revifa l'actor, el suplanta.
  Tocs de comèdia per la paradoxa, de la que per sort en Francesco no és conscient, que el rellevant, el que perdura, no són els actors, sinó els personatges, immortals, a qui diferents actors reviuran durant anys…o segles.