text: el guardià de ramats | Altre lloc Blocat | Xarxa de blocs catalans | Pàgina 2
  "Si la barba no creix, la saviesa no arriba…"
  Al carrer de casa hi vivia un noi que, cansat d'esperar l'aflorament de massa capil·lar facial, va començar a utilitzar una barba postissa.
  De primer ens va sobtar a tots; però la veritat és que, amb el temps,
  aquell garbuix de sedosa, densa i impoluta textura que el xicot lluïa orgullós,
  va passar a ser la cosa més normal del món.
  Home, d'aprop la barba de pega desmereixia força; però, de fet, vista de lluny convertia aquell esquifit noiet en un home fet i dret.
  La saviesa és una de les moltes qualitats difícils d'atribuir. D'aquelles que, tot i ser de caràcter intern, es valoren bàsicament a partir de factors més aviat estètics.
  Per ser considerat savi, se n'ha de semblar.
  L'edat, la prudència, el capteniment, els cabells blancs, el tabac, l'entonació, el posat reflexiu, les ulleres,… la barba.
  El nostre veí volia fer-se gran, ser savi.
  Bé, més que ser-ho, semblar-ho.
  Comprar una barba postissa és molt més senzill que treballar l'intel·lecte, que augmentar el coneixement. Sovint dediquem més esforços al semblar que al ser. Modelem la capa visible de la realitat, polim amb desassossec la fina superfície que ens connecta amb la majoria de persones; allò que es veu, allò que sembla.
  "Si la barba no creix, la saviesa no arriba.
  Però, mentre el pèl apareix, l'intel·lecte a poc a poc es cultiva."
  It was one of those great spring days
  Publicat el 10 maig 2008 per tom
  "It was one of those great spring days.
  It was Sunday, and you knew summer would be coming soon.
  I remember that morning Dorrie and I had gone for a walk in the park.
  We came back to the apartment. We were just sort of sitting around.
  And I put on a record of Louis Armstrong, which is music that I grew up loving.
  It was very, very pretty, and I happened to glance over, and I saw Dorrie
  And I remember thinking to myself how terrific she was, and how much I loved her. And, I don't know, I guess it was the combination of everything:
  the sound of the music, and the breeze,
  and how beautiful Dorrie looked to me.
  And for one brief moment everything just seemed to come together perfectly, and I felt happy. Almost indestructible in a way.
  It's funny that that simple little moment of contact moved me in a very, very profound way."
  Comentaris tancats a It was one of those great spring days
  Glorieta, petita glòria
  Publicat el 20 abril 2008 per tom
  Demanar disculpes per l'ortografia és
  mostrar inquietud per la pròpia capacitat d'expressar.
  Des del sud de França ella escriu "perdona per l'ortografia" i, immediatament, envermelleixo ferit de rubor.
  "No pateixis pas, dona" penso "Digue'm les coses com vulguis! Llença
  el diccionari, ordena els mots com et sembli, fés ballar les paraules, els accents, les lletres. Expressa't! fes-me arribar els teus pensaments; embolcalla'm amb la dolça, exòtica i elegant fresa que emana dels teus prominents llavis."
  Demanar disculpes per l'ortografia és excusar la manca d'atreviment.
  Quan som petits aprenem a desenvolupar el llenguatge tot jugant, valents,
  amb els mots. Juguem a enllaçar paraules i conceptes, sons i lletres, entonacions i estats d'ànim. De petits trobem curioses coincidències entre mots, fem broma a través de les paraules.
  Asseguda al menjador de ca seva, ella agafa el diccionari i apunta "glorieta" per ajudar-me a trobar el camí de tornada. Sobre la taula caoba on atresora el seu món quotidià fet d'aromes, colors i formes, em mostra el planell improvisat i en fem broma.
  Glorieta… petita glòria seria fer-li un petó, espolsar la inquietud i manca d'atreviment. Sí, glorieta, petita glòria, seria deixar de demanar perdó per l'ortografia i poder-nos centrar en el què no som capaços d'articular amb les escadusseres paraules que omplen el nostre vocabulari.
  Comentaris tancats a Glorieta, petita glòria
  "Les mesures de prevenció que ens auto-imposem són la clau de la reducció de riscos i, conseqüentment, de l'indesitjada accidentalitat."
  diu ella mentre s'inclina lleument i recolza amb delicadesa el seu magnífic cul sobre la polida superfície del vitrall que delimita la sala.
  El jersei, de sedosa textura, perfila les generoses formes del seu cos; es mou amb calma, modula la dicció, gesticula dolçament, ens captiva amb cada mot.
  "Cal vigilar amb els moviments bruscos… un pas en fals i t'acabes emmerdant." aconsella enriolada l'alegre cambrera mentre em socorre, amb un hàbil i decidit cop de drap, del mig tallat que acabo d'abocar destralerament sobre la taula.
  Neteja, m'obsequia amb la seva delicada fragància i se'n va.
  Rera el taulell, somriu desperta, pacient.
  Es manté cauta, expectant; però la lluminosa joventut que bressola rera els seus llavis s'esmuny, impúdica, amb cada pinzellada de la juganera cua que li acarícia el clatell.
  Prevenció i neteja, seguretat i higiene.
  Convivim amb el risc, treballem per domar-lo; però la vida és accidentada
  i ens veiem obligats a prendre'n consciència a contracor…
  Apareixen jerseis i culs, cues i llavis; la gent diu que és la primavera
  i jo no tinc més remei que acceptar-ho.
  Un dels condicionants de l'equilibri i l'estabilitat (motor del confort, pilar del benestar) és la consciència de tenir un espai propi, una llar.
  Hi ha molts tipus d'espais.
  N'hi ha d'estàtics i n'hi ha d'itinerants; de fixes i de temporals; de petits i de grans; d'oberts i de tancats… Però tots, al capdavall, representen la necessitat de seguretat, de preservació de la intimitat.
  Aquí, entre els cards, malgrat els silencis prolongats o la desmesura dels atacs recents d'spam, fa temps que n'he trobat una de llar.
  Ja fa una bona temporada que, setmana rera setmana, mes rera mes, m'autoanomeno Tom i escric amb cura.
  Un període que s'allarga compensant la inestabilitat d'espai propi que arrossego.
  El guardià de ramats alleuja… però no oculta ni ofega les mancances.
  Les ovelles campen sense descans, se senten còmodes;
  però amb la pluja a sobre, més que mai, veig que tots necessitem un cobert,
  un aixopluc, una llar. Un espai petit o gran, obert o tancat, però real.
  Amb els dits compto les hores, els amics.
  Amb els dits compto les noies, els mesos, les il·lusions que visc.
  Estenc la mà sobre la taula, amb el palmell cap amunt.
  N'observo les línies que la solquen, que la graven;
  compto les coses i tanco el puny.
  Un, dos, tres… potser quatre o cinc.
  Enumero per desídia i impotència, per rebel·lia i orgull.
  Escric amb inèrcia per calmar la inesperada tensió que em sacseja l'ull.
  Amb els dits compto la desgràcia, l'infortuni que em repta;
  la secreta seqüència del què m'envolta i m'afecta.
  Compto la sort, l'espera; l'efecte de la misteriosa successió de fenòmens
  que engloba el què sóc i em supera.
  Amb les mans sobre la taula, estenc els dits i compto el que tinc.
  M'han dit que no em preocupi,
  que la distància es mesura en metres i el temps en segons;
  que hi ha temporades que plou cada capvespre,
  que sempre ens suporta el lleuger pes dels records.
  No m'ho crec, però qui m'estima ho assegura:
  el factor que converteix la mida del nostre del món
  és canviant, és dinàmic, fugissera fracció del notres estat d'ànim.
  El mar se m'apropa i jo tinc temor;
  la immensitat m'encalça en cada nou pas vers la negror estrident de l'horitzó.
  La natura es rebel·la davant la buidor;
  jo en sóc un exemple… rera cada metre, em regiro i crido a poc a poc.
  M'han dit que no em preocupi, que confiï en la distància i el temps;
  que no pensi en ella, que sobretot no foti el camp corrents.
  Guió tècnic industrial
  Publicat el 24 febrer 2008 per tom
  SEQÜÈNCIA INTERIOR. MIGDIA. BAR/GRANJA
  1 – Pla detall
  Croissants, brioixs, etc. exposats rera el vidre del taulell.
  Obertura de pla
  Un noi assenyala una pasta i demana un cafè amb llet.
  2 – Pla mig
  En una de les taules lliures de la cafeteria, apareix el noi portant la pasta en un plat. Seu, obre la motxil·la i n'extreu una carpeta verda que col·loca amb cura sobre la taula. Li porten el cafè amb llet, dóna les gràcies i comença a sacsejar el sobret de sucre.
  3 – Pla subjectiu
  El noi, assegut a la taula, pot veure davant seu com la gent entra i surt del local.
  4 – Primer pla
  Pensatiu, el noi fa el primer glop amb molt de compte, vigilant de no cremar-se.
  5 – Pla mig
  Deixa la tassa al platet i es treu el telèfon mòbil de la butxaca.
  6 – Pla detall
  A la pantalla del mòbil s'observa: Menú/Missatges/Enviats/Dúnia.
  7 – Pla mig
  El noi subjecta el telèfon i resta absort durant uns segons.
  Transició additiva a flashback
  INTERIOR. DIFERENTS DIES. PASSADÍSSOS D'UNIVERSITAT
  [Música: "Roll On" – The Little Willies]
  a – El noi es presenta donant la mà a una noia menuda i atractiva
  que somriu amb timidesa.
  b – Tots dos es saluden al creuar-se al hall de l'edifici.
  c – Travessen la porta d'una aula parlant animadament sobre
  bestieses intranscendents.
  d – El noi somriu, davant la pantalla d'ordinador de la sala multimèdia,
  al llegir un missatge de la noia i il·lusionat tecleja a tota pastilla la resposta.
  e – Pla curt d'ells dos parlant.
  f – Assegut al banc del passadís, el noi decideix escriure un missatge de mòbil
  on convida la noia a apuntar-se a veure una pel·lícula al cinema.
  Transició de retorn del flashback
  El noi subjecta el telèfon i continua pensatiu.
  8 – Pla detall
  A la pantalla del mòbil s'observa: Menú/Missatges/Rebuts.
  El cursor es mou amunt i avall a través de la tirallonga de noms;
  però "Dúnia" no apareix enlloc.
  9 – Pla mig
  El noi, trist, tanca el telèfon, se'l guarda a la butxaca i fa un altre glop del cafè amb llet.
  10 – Pla subjectiu
  El noi veu com s'obra la porta de la cafeteria i apareix, de cop i volta, la noia acompanyada d'un xicot. S'apropen al taulell, assenyalen una pasta per a cadascú i esperen a ser servits entre somriures de complicitat.
  11 – Pla mig
  Sorprès, el noi acota el cap fent veure que escriu en un tros de paper mig rebregat que té sobre la taula i observa de reüll la parella nouvinguda.
  12 – Pla general
  La noia es comença a girar i el noi, de seguida, enfonsa la vista a la taula per evitar l'imminent creuament de mirades.
  13 – Pla mig
  La noia, alertada per la presència del noi del cafè amb llet, passa de llarg la mirada i torna a concentrar-se en la contemplació dels croissants i brioixs
  sense dir paraula.
  14 – Primer pla
  El noi, nerviós, mira en silenci el full que té a la taula.
  15 – Pla general
  La noia i el seu acompanyant, agafen les pastes, paguen i se'n van.
  El noi resta immòbil uns segons.
  Vola l'adolescent
  Publicat el 17 febrer 2008 per tom
  Em descordo el cinturó i m'atanso veloç a contemplar els núvols que leviten sota els nostres peus. Continc l'emoció, em sobreposo; en silenci, respiro. Lentament, avancem tots impàvids cel enllà i acollonit prenc consciència de l'extraordinària proesa mentre, a cau d'orella, un esquifit adolescent em confessa:
  "Al cel passo por.
  No tocar de peus a terra em neguiteja."
  Noi. Enamoradís acompanyant…
  La veritat és que no tothom té la sort d'alçar el vol
  i deixar-se portar; no sempre tenim l'oportunitat d'estar als núvols.
  Inconscients passatgers, usuaris del cel,
  estem espantats per la distància que ens separa de terra, de la quotidianitat.
  Ens enlairem i sabem que, un cop dalt, podem gaudir d'unes vistes magnífiques, de paisatges meravellosos; però tant és… malgrat tot, volar fa por.
  Home, hi ha gent que assegura que volar no és natural i per això ens espanta.
  Hi ha gent que diu que no tocar de peus a terra ens desequilibra i per això no ho podem suportar.
  Mmmm… No, no és natural; ben cert. Sí, sí que ens desequilibra.
  Però amputar els sentits, contenir les emocions, obviar els sentiments, també és artificiós i ens desequilibra i, malgrat tot, ens hi resignem sense cap temor.
  Volar és a voltes fugir, deixar enrera; d'altres és cercar, mirar endevant.
  Però alçar el vol sempre és descobrir: restar a la mercè del què ens passa a dins, del què ens espera fora.
  "Noi, s'ha encès el llum!
  Va home… cordem-nos el cinturó que ens toca aterrar."
  Arreglar el mas en dos dies
  Publicat el 28 gener 2008 per tom
  Temps era temps que, enmig d'una extensa plana envoltada de frondoses muntanyes, un maldestre i tossut pagès intentava, obstinat, tirar endavant tot sol el mas on havia viscut tota la vida.
  Ell munyia la vaca, ell feia el pa, ell cuidava l'hort, alimentava el bestiar, recollia els ous, pasturava les ovelles, llaurava el camp, regava les plantes, netejava la bassa,… Tot ho feia ell, tot ho volia fer sol.
  Dia rera dia es fotia un fart de pancar i pancar; però sempre li acabaven quedant feines per fer, sempre tenia coses pendents.
  Un matí, havent esmorzat, al fer l'habitual tomb pel mas, el pagès quedà garratibat.
  – I ara! Què està passant aquí? – cridà davant l'enorme batibull que s'havia organitzat – Òstia! Quin merder!
  Estable rera estable, cort rera cort, comprovà horroritzat que, de sobte, el porc havia ocupat imperativament l'abeurador dels bens; el gall i la gallina, un a cada punta del galliner, havien decidit partir peres indefinidament; el gos enfadat no parava de donar voltes al paller, escampant sense remordiments la immensa pila de palla; la vaca, palplantada al bell mig de l'hort, abocava la llet sobre les albergínies i tomaqueres; i els conills, fugats a través d'impecables túnels, corrien lliures pel prat rosegant el blat.
  – Què és tot això? – bramava el pagès – Casum dena! Com ho faré jo ara? Justament aquesta setmana que em vénen a veure uns parents de la ciutat. Òstia! Com ho faré per arreglar el mas en dos dies?
  De primer, el pagès va cridar al veí del mas del costat:
  – Els veïns s'ajuden davant qualsevol contratemps quotidià – va pensar el pagès.
  Però el veí, al veure tot allò, va recomanar avisar al veterinari:
  – Els veterinaris curen animals – va dir el veí.
  Però el veterinari, al trobar-se amb aquella desaforada revolució animal, va decidir avisar a un etòleg:
  – Els etòlegs estudien el comportament dels animals – va suggerir el veterinari.
  Però l'etòleg, a l'exhaurir tots els seus recursos, va proposar un ensinistrador:
  – Els ensinistradors intercedeixen en la conducta animal – es va excusar l'etòleg.
  Però l'ensinistrador, al veure's vençut, va recórrer a un encantador d'animals:
  – Els encantadors se serveixen d'ocults poders – va insinuar l'ensinistrador.
  Però l'encantador, al no rebre resposta dels animals, va concloure que el què calia era buscar un bon caçador:
  – Els caçadors atemoreixen a les besties – va sentenciar l'encantador.
  Així que com qui no vol la cosa, en un tres i no res, ja tenim a tota la colla (l'encantador, l'ensinistrador, l'etòleg, el veterinari, el veí i el pobre pagès) expectants, esperant l'arribada de l'implacable caçador.
  – Com ho faré per arreglar el mas en dos dies? – repetia el pagès.
  Els minuts passaven i el tot terreny no apareixia.
  – A quina hora ha dit que vindria el caçador? – va preguntar el veterinari.
  – Ui! M'ha dit que esperéssim, que tenia feina, però que de seguida seria aquí – respongué el pagès.
  Observaven atentament el camí, però ni rastre del núvol de pols del vehicle.
  Impacients, un per un, l'encantador, l'ensinistrador, l'etòleg, el veterinari i el veí van anar demanant al pagès si volia un cop de mà en alguna tasca del mas.
  – Home, de feina al mas no en falta – responia a cadascú el pagès – podries…
  Van deixar tranquils els animals i entre tots es van posar a fer el pa, cuidar l'hort, recollir els ous, llaurar el camp, regar les plantes, netejar la bassa,…
  Van pancar i pancar, i aquest cop no els va quedar absolutament cap feina pendent.
  El pagès no se'n sabia avenir. Els animals continuaven revoltats, però per primera vegada havia aconseguit enllestir-ho tot. Per primera vegada s'havia deixat ajudar.
  Agraït, va reunir a tothom i els va confessar:
  – He vist que no es pot arreglar el mas en dos dies; mai es pot. Però m'he adonat que confiar en la gent, compartir els maldecaps, repartir la feina comuna, sí que ens fa els jorns més profitosos.
  Van passar els dies… i quan, finalment, el caçador es va dignar a fer acte de presència al mas, es va quedar amb un bon pam de nas: la feina ja estava feta.
  Mica en mica, el mas havia tornat a la normalitat. Cada vaca descansava al seu estable, cada ovella al seu corral.