text: delCamp.cat | Panero al Pere Mata
  per Miquel Bonet 15/02/2017
  «Cuando toda España se ha convertido en un inmenso manicomio, cuando agita las calles un viento que no es de aquí, los hombres se retuercen (twist) en la arena, en el asfalto, en la selva, en el valle». Són paraules —preclares, genuïnes, amb tot el dring extingit de la preveritat— de Leopoldo María Panero, amb molta probabilitat l'últim gran poeta d'Occident. Un home extraordinari. Un boig perillós no tant per ser cap amenaça física sinó per com era capaç d'infiltrar idees subversives entre els tels suposadament sans del cervell. Un malalt, un antic pacient del Pere Mata. En cert sentit, un altre producte antisistema llampegat pel Camp.
  Tots farem cap al Pere Mata i n'hi ha més fora que dins. A còpia de repetir-ho, els reusencs, els campestres en general i fins i tot allèn de la catalana terra hem assumit aquest adagi tradicional com un destí inexorable i una variant humorística d'allò xecspirià que la vida és un conte explicat per un foll i que no significa res. Però darrere de la comicitat popular oblidem que la institució mental, abans de ser el centre clínic de referència actual, va ser una casa on van fer cap durant dècades malalts de tot l'Estat i on es van aplicar amb severitat totes les tendències psiquiàtriques del segle XX, fossin més o menys políticament correctes a ulls d'avui. Segons Enrique González Duro, metge que va ser resident de l'institut reusenc en els seus primers anys de professió i responsable del Gregorio Marañón de Madrid mentre Panero també hi va estar ingressat anys més tard, el centre reusenc era «un manicomio a la antigua usanza, espantoso, porque además del encierro, había masificación, miseria... No era lugar para un chico tan sensible y jovencito como él, internado ahí porque supuestamente había tomado un ácido». Em sorprèn veure el sanatori reusenc, una institució generalment respectada i admirada a la regió, com un reducte de la psiquiatria vuitcentista, més enllà dels mites classistes dels Distingits i la Beneficència. Panero parlarà fins i tot del trauma de veure's sotmès a l'aplicació d'electroxocs, però el mateix González Duro negarà aquestes pràctiques i les circumscriurà exclusivament a la imaginació literària del poeta.
  Dades i dates. L'u de març de 1900 obre el centre psiquiàtric reusenc, encarregat per Pau Font de Rubinat a l'arquitecte modernista Lluís Domènech i Montaner. El 1909 neix a Astorga —sis anys abans de l'acabament de les obres del Palau Episcopal projectat pel campestre Antoni Gaudí— Leopoldo Panero, poeta adscrit a la generació castellana del 36 i pare, al seu temps, de tres poetes més: Juan Luis, Leopoldo María i José Moisés «Michi» Panero. Gil de Biedma els escarnirà quirúrgicament com «señoritos de provincia venidos a menos, que tienen un Edipo entre tres». En definitiva, una família de genis, com els Tenenbaums. El 1960 l'insigne i prolífic Doctor Vilaseca es jubila de la direcció del Pere Mata i deixa el sanatori amb prestigi però amb la rèmora d'antigor descrita pel psiquiatre González Duro. El 1970 Leopoldo María publica Así se fundó Carnaby Street, obra cabdal i definitòria del seu estil i poètica melancòlica i desaforada, que li va valer ser antologat per Castellet a Nueve novísimos poetas españoles.
  El 1976 Jaime Chávarri dirigeix El Desencanto, docudrama pioner i descarnat que fa sang de la desintegració de la família Panero després de la mort del pare el 1962, tot usant la imatge per parlar de l'esfondrament —teòric— del franquisme sociològic. En aquesta pel·lícula, la sibil·lina mare dels Panero pregunta a Leopoldo María per què no va tenir amors als dinou anys —com un noi normal, elideix— i son fill li respon, sota les ombres règies del Palau Episcopal: «Porque en un manicomio, en el de Reus, me la chupaban los subnormales por un paquete de tabaco. Y esos son los que tuve, ¿no?» Entremig, des del quatre d'agost de 1969 fins a l'u d'octubre del mateix any, Leopoldo María restarà ingressat al Pere Mata i se n'intentarà escapar més d'un cop. A partir d'aquest moment i fins a la seva mort el 2014 es passarà la vida tombant per totes les unitats psiquiàtriques d'Espanya i la salut mental esdevindrà la pedra angular de la seva obra única. En deia: «Yo creía en la locura, en su valor ético. Pero he comprobado que la gente que sufre no tiene por qué ser buena».
  Més o menys en aquella època —calculo— la meva àvia, després de quedar-se viuda, va entrar a treballar al sanatori com a zeladora. Era una feina dura. Nocturna. Però mon àvia era una heroïna molts anys abans que el feminisme vingués de París, i s'hi va jubilar. Sempre que en parla recorda la duresa de la plaça. I que els malalts que hi feien cap no eren de broma. Però també recorda amb afecte la família que formaven els treballadors, sense distinció de rangs en uns temps on les barreres de classe i posició eren fèrries com l'aire estantís de la llarga postguerra que finia. Ja se sap que la nit uneix. I explica amb xala les llargues guàrdies jugant al parxís amb els metges. No he pogut mai guanyar-la al parxís tot i ser famosa la meva habilitat en jocs de taula, naips i monopolis. No li preguntaré, perquè intueixo que és improbable que se'n recordi, però sé que devia coincidir amb Panero. Potser una nit va tenir un atac de pànic, o un accés melancòlic o un brot psicòtic.
  Dins del cap li bullien idees extemporànies, temptejos de suïcidi, desitjos incestuosos i paraules noves, brillants com peces de porcellana acabada de sortir del forn. Per fora suors fredes i uns ulls de lluç projectant-se fora de les conques. I el pou sense fons del senderi esquiu. Un neguit insondable com el que de vegades enganxem, in fraganti, intentant esclatar-nos dins de la closca i aturem abans que no ens domini i ens faci embogir. I potser mon àvia li va posar la mà al front febrós. I com que l'art sempre s'origina en el desconhort i en el conat de bogeria, conjecturo que Panero no hi devia trobar el mateix consol que, pocs anys després, la mateixa mà em transmetria a mi en unes nits infantils menys pertorbades i que, de moment, encara em manté el seny a lloc. És una història, embastada, en la que m'agrada pensar.