text: Una ciència emergent | D'aquí i d'allà
  ← Els CoCoblocs
  OLPC ja es pot tornar a comprar (segons on…) →
  Novembre de 2006 va ser el mes del naixement d'una nova ciència, la "Ciència de la Xarxa". Va ser llavors quan Nigel Shadbolt, Tim Berners-Lee i altres investigadors (desconec si investigadores) del MIT i la Universitat de Southampton van anunciar la "Iniciativa per a la recerca en ciència de la xarxa". Tot un precedent.
  La nova ciència té per davant reptes immensos i un escenari pràcticament buit sobre el qual anar concretant elements. Primer m'ho imaginava com un llenç blanc sobre el qual emergiria un quadre. Però no, va més enllà, com a mínim l'escenari ocupa les tres dimensions de l'espai i és aquí on les respostes, preguntes, lleis, principis, termes, camps d'accio i relació amb altres disciplines aniran cristal·litzant.
  Quins problemes aborda (ja en present) la ciència de la xarxa?Alguns d'ells són:
  Com l'arquitectura de la xarxa en suporta el creixement.
  Quines pautes evolutives ha seguit des dels seus inicis.
  Com sorgeixen punts crítics i com se'n poden controlar els efectes.
  Quines propietats emergents té la xarxa i quins factors les condicionen.
  Com es pot protegir la privacitat i altres aspectes com els drets de propietat intel·lectual.
  De quina manera es pot fer més robusta la xarxa davant el col·lapse o la supresió de hubs o nodes concentradors d'enllaços.
  Com contrarestar efectes indesitjables com els de les "granges d'enllaços", que construeixen llocs amb milers d'enllaços artificials generats per programes robot.
  Com equilibrar el tràfic.
  Quins desigs, interesos i actituds mouen els individus incrustats a la xarxa a aportar continguts o enllaçar-los a d'altres.
  Com preveure els efectes de petites innovacions tècniques, com ara els blocs, que des de la seva aparició van arrasar i dels què actualment n'hi ha un mínim de 112 milions (més uns 72 milions més a la Xina).
  Quines tipologies de relacions, pautes de poder, jerarquies, s'estableixen entre els llocs interconnectats.
  De quina manera es poden aprofitar propietats específiques de la xarxa, per exemple la blogosfera, per difondre iniciatives (polítiques, comercials).
  Com es pot garantir o graduar la fiabilitat dels llocs i de la informació.
  Com millorar la cerca d'informació, ara ja amb la xarxa semàntica, més enllà amb la xarxa intel·ligent.
  Com la nova disciplina pot aprendre d'altres, per exemple de la biologia (funcionament del cervell), l'ecologia (dinàmiques d'espècies invasores, respostes de les poblacions a catàstrofes, degradació i recuperació d'ecosistemes), les matemàtiques, la física, l'enginyeria, la psicologia (motivacions de les persones), sociologia (relacions entre les persones), dret,…
  Quins protocols s'han d'activar (i si cal activar-los) per millorar l'eficiència de la xarxa, per exemple desconnectant nodes sense activitat d'entrada i sortida.
  Quins mecanismes de seguretat es poden implementar, per exemple per evitar la suplantació d'identitats, a una xarxa que va nèixer basada en el principi de la confiança mútua.
  Valorar quines transferències de normes del món reall s'han de fer als emergents mons "virtuals"
  I, més enllà, quin serà el futur, finestres, prediccions.
  Uf. Em marejo. Me'n vaig a veure un Harry Potter. Si més no, al seu món de fantasia podré imaginar…
  Una bona part del que he escrit és un resum, a la meva manera, de l'article La ciencia de la Red , de Nigel Shadbolt i Tim Berners-Lee, publicat al número 387 (desembre de 2008) de la revista Investigación y Ciencia.
  Aquesta entrada s'ha publicat en Uncategorized i etiquetada amb ciència, internet, publicacions, reflexions. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.