text: Les Rutes Del Centre: Serra De Segària- Beniarbeig I Benimeli ( Marina Alta) 16-5-2021 | Centre Cultural Castellut
  Aparentment inexpugnable, d'aspecte nord-africà, la pujada a la Segària representava un repte per a nosaltres. La seua rostària la fa semblar desdenyosa, però calia anar-hi per tal d'emportar-nos múltiples sorpreses sobre ella.
  Des de bon matí, la calor ja apretava. Des d'un camí agrícola que comença a Beniarbeig flanquejat per alguns xalets i bancals de tarongers, eixim de cara a la solana, on ja distingim el Portet de Beniarbeig, el nostre segon objectiu. El primer és el conjunt format per la cova i l'avenc de Bolumini, on hi arribem, sense cap dificultat, però amb prou d'esforç entre baladres, margallons, ullastres i garrofers arrapats al rocam. Les vistes cap a Dénia, el Montgó, Bèrnia, la vall del riu Girona… s'anaven eixamplant a mesura que pujàvem.
  La cova, encara desconeguda per a tots, ens meravellà; totalment invisible de lluny, la seua fondària i tamany, adornada amb diverses estalactites de les quals l'aigua que gotejava anava enfangant el fons, ens va impressionar. I a escassa distància, l'avenc, sols accessible amb cordes, mig ocult entre els margallons.
  Continuàrem vorejant fins al peu del Portet de Beniarbeig, que sols amb paciència aconseguírem coronar. Allí decidírem esmorzar, ja amb vistes cap a la Marjal de Pego, el Montdúver, tota la costa valenciana fins a Cullera… i el Penyagolosa al fons!
  Però encara fou més sorprenent la potent vegetació ombrienca: multitud de falgueres, cirerers de Santa Llúcia, carrascars, garrofers, freixos… la plenitud de la primavera afavorida per les abundants pluges d'abril que feren esclatar la verdor i les flors. Baixem a la font de Català, molt oportuna en el nostre recorregut, ja que no hi ha cap altre punt d'on poar. Aigües fresques que naixien entre una valleta plàcida, oculta tant per la banda nord com per la banda sud. I tornem a la carena. Al peu d'una paret vertical equipada per a l'escalada romanen les restes del castellet de Segària, i ja de nou a la banda sud, un llenç de mur d'un poblat íber, pròxim a uns repetidors, on prendrem un descans abans d'escometre el descens.
  I així, zigzaguejant, davallem fins al pas de Benimeli, on veiem unes roques cobertes d'òxid de ferro, i just davall, un pouet amb un remitjó d'aigua. Ja ens va quedant poc per a completar la ruta, la calor ens comença a fer nosa, i el ventet que bufava pels cims i ens ajudava a suportar les altes temperatures, inusuals per al mes de maig, havia cessat.
  Baixem per bancals erms d'oliveres i garrofers emmarcats per les enlairades parets de roca de la solana de Segària fins a arribar a una canalització d'aigua abandonada, ja vista al principi de la pujada. I en no-res, eixim al camí asfaltat on tenim els cotxes.
  Un bon arròs melós amb sépia ens espera a Beniarbeig, tornant a gaudir, després de més d'un any de restriccions, d'un dinar tots plegats.