text: Els ofesos i la pell fina, por Josep Martí Blanch
  Ofendre's és tendència. Si no t'ofens no ets ningú. El refugi identitari i la mala llet són dues cares de la mateixa moneda. Són bons temps per als clubs que funcionen com reservats espais puritants i extremadament segurs per a un mateix i els seus iguals. Entorns que no permeten el dubte, pensats per a l'autoafirmació permanent dels dogmes de fe que cadascú professa. La porta d'entrada barrada, negant la condició de membres als altres, a la diferència. L'iden­titarisme comporta una ­militància exigent, severa, vehement i, particularment, excloent. Hi ha dos mons. El nostre i el dels enemics. I no n'hi ha prou amb això. A més a més cal ofendre's, sincerament o com a estratègia, perquè només a través de la victimització un pot adjudicar-se beneficis sucosos. Per això la victimització és la carrera amb més participants avui dia. Identitarisme i victimisme són els sumands de l'ofès.
  El rock star de la filosofia, Byunc-Chul Han, especialitzat en excretar supervendes, ja advertia a La expul­sión de lo distinto (Herder) que sense la capacitat d'escoltar-nos els uns als altres resulta impossible la configuració de res que mereixi el nom de comunitat. Ho feia paradoxalment des de la defensa de l'individu diferent i diferenciat però obert a contaminar-se per contacte amb l'altre. Perquè els recintes tancats de pensaments iguals equivalen a condenar-se a alimentar-se d'un mateix. L'identitarisme és una dieta pobra, hipocalòrica fins a l'extrem des del punt de vista intel·lec­tual. L'identitari passa gana, doncs, i no hauria de descartar-se que sigui aquest el motiu del seu mal humor permanent. Com que a la nostra societat van guanyant cada cop més pes les minúscules identitats incapaces de parlar entre elles si no és a crits –tant és que siguin ana­lògics o digitals, tot i que el fenomen és més pertorbador a internet–, no hauria d'estranyar-nos el permanent mal humor que acompanya qualsevol simulacre de discussió pública. Cada identitat assigna el paper de victimari a una altra. Aquesta és la gènesi de la guerra cultural i de l'extrema dificultat de mantenir qualsevol debat actual en el marc de la raonabilitat. La primera víctima de la guerra, inclosa la cultural, no és la veritat com sempre s'escriu. És més aviat allò que ­resulta imprescindible per trobar-la: el raciocini.
  Caroline Fourest a Generación ofendida (Península) o Juan Soto Ivars a La casa del ahorcado (Debate) aporten prou material extret de la realitat per aprofundir i prendre consciència del nivell de degradació a què sotmeten la conversació pública l'identitarisme i la victimització. Censura i autocensura, fustigació del ­diferent, eliminació de drets com la llibertat d'expressió o la presumpció d'innocència –no formalment però sí per la via pràctica– en benefici d'una causa ­major com la reparació de víctimes reals o imaginàries i, sobretot, l'intent d'im- posar com a única certesa la que professa el dogmàtic que incentiva el linxament del discrepant des de l'exaltada intran- sigència.
  Sumem dècades, el temps passa ràpid, en què suposadament el circuït d'aprenentatge i educació dels ciutadans es desenvolupa segons prescriu el primer manament de la pedagogia moderna: apuntalant teòricament el foment de l'esperit crític. Algun curtcircuit es deu haver esdevingut en el món de les bones inten­cions si el resultat tangible és la multiplicació dels grupuscles identitaris –cadascú per on l'enfila– en els quals, un cop formalitzat l'ingrés, un ja no té res a aprendre, res a escoltar i res a rectificar.
  Hi ha dos mons: el nostre i el dels enemics;
  i no n'hi ha prou amb això, a més a més cal ofendre's
  No vol ser aquesta una aproximació en termes absoluts. A Ofendiditos (Anagrama), Lucía Lijtmaer incorpora un element de reflexió interessant en què atribueix al conservadorisme la invenció del terme que dona nom al seu llibre amb l'objectiu de ridiculitzar tota protesta que resulti inquietant i amenaçadora per a la seva cosmovisió. Interessant però desenfocat. Perquè el problema no és combatre intel·lectualment el discrepant, sí que ho és fer-ho a matadegolla, negant tota legitimitat al seu discurs i sense necessitat ni tan sols de saber què diu.
  Entre tanta víctima i victimari, sempre queda l'humanisme per confortar-nos. A El derecho a disentir (Acantilado), Maruicio Wiesenthal ensenya el camí: "La part més lliure i autèntica de la nostra existència és sempre inoportuna per al nostre temps". Escoltar. Pot ser l'acte més lliure, autèntic i inoportú del nostre present.