text: L'egoisme i la superació en els castells | El fet casteller vist pel TETE
  « Firagost: quan les colles fan gran una diada
  No sols els verds tornaven a la Bisbal (15/08/2015) »
  L'egoisme i la superació en els castells
  dilluns, 10 Agost 2015 per Tete
  Fa poc més d'una setmana els Castellers de Barcelona tancàvem el primer tram de temporada de forma brillant a la diada de Màrtirs Street, com no podia ser de cap manera. I ho fèiem assolint la primera tripleta màgica de la temporada amb el primer 4d9f de l'any, el més matiner de la colla, i descarregat no sense complicacions.
  L'actuació, com sempre a Màrtirs Street va ser màgica, però he de reconèixer que personalment va tenir un punt emotiu més gran ja que després de molts intents aquest 4d9f representava el primer que descarregava com a segon, després de diferents intents, intents desmuntats i carregats. I vés com són les coses, que en l'ocasió que he parat el castell en pitjors condicions aquest ha estat el que s'ha descarregat.
  I amb aquesta vivència he fet una mirada enrere i he cregut convenient deixar per escrit els meus pensaments respecte a l'egoisme i a la superació que es viu fent castells. Encara que són antònims, són dos sentiments que s'assemblen més del que un diria i que tant un com l'altre són importants per a un casteller, sempre i quan l'egoisme es sàpiga portar de forma adecuada i quedi relegat davant d'altres aspectes.I és que els castells són un treball d'equip, això no hi ha qui en dubti, però la superació del col·lectiu i de cada casteller en particular és qui acaba portant la colla a superar-se dia a dia.
  Respecte a l'egoisme, un puntet d'aquest és bo i fins tot necessari. Però sabent que sempre l'interès de la colla és qui ha de prevaldre.
  I dic tot això ja que sincerament jo he estat, i sóc, un casteller força egoista.
  Tot i portar des del 1985 a la colla, el parèntesi viscut entre el 1991 i el 1994 fa que contràriament al que pugues pensar, quan vaig tornar a la colla no vaig pujar als castells com havia fet quan pujava al pom de dalt. I aquí va començar una etapa de pinyes que ja no he deixat mai tot i algunes incursions al tronc, primer com a tap i després com a crossa, destacant el segon 5 de 8 carregat per la colla a la Diada dels Minyons de Terrassa del 1995. L'any següent em donarien l'oportunitat de pujar al folre del 2d8f com a crossa i des d'aquest moment no vaig deixar de pujar-hi, tot seguit vaig començar a fer castells de baix i al primer de vuit va arribar a la Festa Major de Sarrià al 2002 amb una petita incursió com a terç de castells de set i proves de 4d8 als anys 1998 i 1999, i fent de crossa al folre als primers castells de nou. I després dels primers castells de vuit de baix, va arribar l'oportunitat de canviar la posició de crossa al folre per la de segon, debutant al 2d8f per l'Aniversari del 2003 i al 3d9f a la Mercè. Realment aquest any va ser un any increïble, no sols personalment, sinó per la colla ja que vam aconseguir descarregar el primer 5d8 i vaig tenir la sort de parar-lo com a baix.
  Tot i que vaig seguir pujant als folres com a segon i parant els castells de vuit a baixos la colla va tenir uns anys de transició, però satisfet perquè la tècnica de pinyes confiava amb mi per aquestes posicions als castells. Una tècnica on hi vaig entrar al 2007 i on vaig ocupar-hi el càrrec de cap al 2009, decidint que degut a la responsabilitat aquest any no podia pujar de segon als castells amb folre. Al 2010 hi torno a pujar al pis de segons dels castells amb folre, i tot i que jo no decidia si pujava o no, tenia la sensació que per a una part de castellers de la colla semblava que pujava sols pel fet de ser de la tècnica. Tot i intentar no fer cas d'aquests comentaris està clar que no agraden i desestabilitzen però també entenc que algú ho pogués dir, però com podeu veure en aquest escrit vaig començar a pujar als folres molt abans de ser de la tècnica.
  Finalment arriba l'any 2012 i a mitja temporada tot i descarregar dos 2d8f de segon salto del castell. No va ser fàcil encaixar la decisió i més rebent-la de la persona de la colla de la qui la vaig rebre, però això em va donar una nova visió de la colla. I a l'any següent, plantejant-nos de nou el 3d9f arriba la notícia no volguda però pausible, no hi anava a segons ja que era més necessari com a baix del castell tot i no haver-lo fet mai. Aquell any vam tornar a carregar el castell de nou i em va costar acostumar-me a aquest lloc al castell perquè és una posició molt exigent sobretot a nivell mental. A l'any següent descarreguem el tant desitjat 3d9f, 9 anys després del darrer, i també descarreguem a final de temporada el 4d9f, aquest també parant-lo a baixos, castells que repetim l'any passat. I tot ells gaudint-los, tot i patir en molts moments.
  I després de tot aquest bagatge de baix a castells de 9 i quan semblava que ja no tindria l'ocasió de pujar-hi a segons mai més, aquest any m'arriba l'oportunitat de la tècnica i la confiança d'aquesta de tornar-hi. Amb el rodatge dels castells de 9 d'aquests any la base de baixos capaços de parar-los ha augmentat, com ho ha fet en moltes altres posicions, i això em dóna l'oportunitat de pujar-hi a segons. Tot i fer la feina per portar-lo a l'aniversari la caiguda del 3d9f condiciona la diada i l'oportunitat de Màrtirs no la podíem deixar escapar, i així va ser.
  No sé si sóc un bon segon, realment tampoc sé si sóc un bon baix. Això no ho de dir jo, l'únic que compta en això és el bagatge i currículum casteller. Realment estic content de tot el que he aconseguit com a casteller i del que ha assolit la colla, ja que poc m'ho hagués imaginat quan a la setmana de la Mercè del 1994 tornava a trepitjar el local de la colla.
  El que si que sé és que he aprés molt de la vida fent castells, i gràcies a fer castells he pogut comprendre moltes situacions que es viuen dia a dia. I realment un no sols madura com a casteller sinó també com a persona.
  Que siguin molts anys més fent castells, el més grans possibles, fent-los de baix, de segon o al darrer cordó, però amb una colla, la dels Castellers de Barcelona.