text: Montserrat Torras i Enric Cama
  Vam conèixer a l'Àngel i a la Carme a Paris el mes de juny de 1971. Tres companys i dues companyes de la nostra organització del PSUC vam decidir anar al gran míting que el PCE havia organitzat a la capital francesa. Tots cinc dins un sis-cents vam enfilar cap a París per assistir a aquell acte històric, on intervindrien, entre d'altres dirigents del PCF i del PCE, Santiago Carrillo i, especialment, Dolores Ibárruri "La Pasionaria". El que desconeixíem aleshores és que, a més d'assistir al míting, aquell viatge ens proporcionaria l'oportunitat de conèixer l'Angel Rozas i la Carme Tonetti, un coneixement que enriquiria les nostres vides.
  El míting va constituir un gran èxit del PCE, amb milers d'assistents que van omplir el parc de Montreuil, un barri de París. En acabar vàrem anar a la delegació exterior de CCOO (DECO), instal·lada en un local de la CGT francesa que li donava cobertura legal, on vam veure per primera vegada a l'Àngel Rozas, famós dirigent obrer del qual ja teníem referencia. Després d'una passejada per París, vam dirigir-nos a la casa on vivien l'Àngel i la Carme, uns baixos amb un mobiliari d'una precarietat extrema, on ens van convidar a sopar uns ous ferrats amb patates fregides que ens va saber a glòria. Alguns asseguts en una caixa d'embalar a falta de cadires, vam passar una molt agradable vetllada que després de tants anys encara recordem emocionats. També recordem un detall que ens va impressionar: les maletes estaven a punt per tornar aviat a una Espanya democràtica.
  El seu optimisme i la seva ferma convicció en que la situació estava força madura per acabar amb el franquisme ens va sorprendre, doncs nosaltres veníem de l'interior de la dictadura i no compartíem tan optimisme. Un optimisme que era, però, una marca permanent del seu tarannà polític i personal. Tarannà que explicava la constància d'una vida dedicada a millorar les condicions de vida i treball de la classe obrera. L'Àngel era un mestre de mestres i la seva personalitat es va constituir, a partir d'haver-lo conegut, en un punt de referència per molts de nosaltres.
  Aquell dia, a París, es va iniciar una entranyable amistat que el pas dels anys enfortiria. Ja instal·lats a Barcelona vam anar a visitar-los algunes vegades al seu pis del passeig de Sant Joan, sobretot per veure a la Carme, ja malalta, i també ens veiem a la seu de CCOO, a l'Arxiu Històric, on fèiem la xerradeta o al petit local de l'Associació Catalana d'Expresos Polítics del Franquisme al primer pis del mateix edifici, que l'Angel visitava de tant en tant.
  El darrer record de l'Àngel és del Centre Dolors Aleu. Quan el visitaves et meravellava la serenor que mantenia, sense queixar-se mai de res, amb aquell mateix optimisme de sempre, com aquell optimisme que ens va sorprendre a París un dia de juny fa quasi quaranta anys. Un optimisme que hem trobat a faltar. El seu record encara ens acompanya….
  Ángel Rozas era un seductor. La seva capacitat per a engrescar-te en diversos projectes era prodigiosa. I ho feia amb un somriure solar irresistible. Teniu una obsessió per la formació i, molt especialment, sindical i política. En aquest sentit, ha estat un mestre de sindicalistes excel·lent i l'impulsor d'un dels projectes més sòlids i útils de la CONC: la Fundació Cipriano García i l'Arxiu Històric, amb un lema que caldria tenir sempre ben present: Recuperar la nostra memòria, preservar la nostra història. Un arxiu que avui no és tan sols indispensable per l'estudi del Moviment Obrer sinó pel coneixement de l'antifraquisme a Catalunya. No hi ha tesi doctoral i treball de recerca acadèmic que no inclogui la referència dels seus fons.
  La tasca d'Ángel Rozas en la recuperació documental és titànica, fins i tot més enllà de l'organització sindical, com ara els papers ( i els expedients!) dels advocats laboralistes. No sempre el Moviment Obrer – i menys en clandestinitat- ha deixat rastre escrit. Per aquest motiu, va esperonar la creació d'un arxiu de fons orals d'una gran riquesa, plena de matisos, de sindicalistes d'arreu del país. Un Arxiu, però, no són tan sols documents de tot tipus sinó activitat de recerca, d'estudi i de reflexió.
  L'Ángel Rozas era de la fornada dels dirigents comunistes que van dur a la pràctica l'idea força de l'aliança de les forces del treball i de la cultura. M'ho recordava amb una fermesa i una convicció total i absoluta. Li preocupava l'allunyament de la Universitat del Sindicat i tenia una idea per a tornar a construir ponts de coneixement i de combat. Per a Rozas, convé subratllar, no hi havia lluites compartides sinó comunes.
  La seva idea era crear una revista d'història catalana, que batejaria amb el nom de SEGLE XX, com una plataforma entre el món universitari i el món sindical. I se'n va sortir, amb l'ajut d'un altre malaguanyat company Simón Rosado i la complicitat del Javier Tébar. D'aquesta manera, va posar a les meves mans la seva darrera criatura, que, hores d'ara, ja ha entrat en la segona dècada i gaudeix d'un creixement de lectors envejable. Tot plegat, em recordava la creació de la revista NOUS HORITZONS, amb la qual el partit dels treballadors oferia un instrument de difusió de pensament als intel·lectuals antifranquistes catalans. I recordava l'advertiment que sempre deixava anar en Josep Fontana quan coincidíem en algun acte al local del Sindicat: al Rozas no li pots dir que no.
  Vaig poder baixar de visita a l'infern dels calabossos de Via Laietana de la mà d'Ángel Rozas, un detingut habitual de finals dels cinquanta a finals dels seixanta. Aquell dia vaig assistir a una classe pràctica excepcional mentre explicava com havia estat torturat sistemàticament. La maldat viu entre nosaltres i no te límits.
  No sóc qui per emetre opinió sobre la vàlua sindical de l'Ángel Rozas , la seva biografia deixa ben palesa la seva valentia i la seva entrega a la defensa dels treballadors i treballadores i de les seves condicions de treball,
  Per mi l'Ángel va ser una persona entranyable i bona, molt bona gent. Parafrasejant Machado , era bo en el millor sentit de la paraula bo.
  El recordo lluitant sense descans ,junt al Javier, per aconseguir recursos per fer de l'Arxiu Històric de la CONC .el que ara es ,al meu entendre , el millor arxiu de les lluites de la classe obrera de Catalunya.
  Per a mis els darrers records de l'Ángel estan molt associats a persones que van tenir cura d'ell com el Javier i la Úrsula.