text: Bloc de Mariàngela Vilallonga: Locus amoenus
  Vinyet Panyella 9 de novembre de 2010 a les 10:02
  I és que el paisatge sense literatura no és res...
  Esther Fabrellas 9 de novembre de 2010 a les 11:51
  Em van encantar aquella sèrie de "locus amoenus".
  Manu & Rosita 9 de novembre de 2010 a les 13:59
  Quan m'enamoro d'un paisatge, em sap greu que el canviïn radicalment. A Torroella de Fluvià ha passat... El meu "locus amoenus" era la mota que conduïa, sense haver de trepitjar asfalt, fins a Sant Tomàs de Fluvià i Sant Miquel de Fluvià..
  Des de Setmana Santa de 2010 que tenim la nova C31 arreglada, molt àgil i bona, però s'han carregat tot el paisatge.
  Ara veure el cel lilós a les postes de sol de novembre, amb el fil blanc de neu del Canigó, ja no és el mateix: Un pont d'asfalt em parteix tot el Pirineu. I si vull anar pels boscos, a més de trepitjar asfalt durant 20 minuts, he d'anar en compte amb el tràfic!
  GLÒRIA 9 de novembre de 2010 a les 15:17
  Un bell escrit que em fa veure un paisatge inevitablement canviant. Les cireres d'arboç tenen, per a mi, un especial significat.