text: No ser compassius amb nosaltres mateixos té múltiples conseqüències per a nosaltres, la nostra salut i per aquells del nostre voltant, que molt sovint acabaran patint els resultats d'aquesta amargor pròpia.
  Ximpleria? Potser si, però la compassió amb un mateix és la porta cap a ser més agraït, optimista i feliç -comprovat científicament.
  Molt sovint per exemple a l'hora de canviar un nou hàbit, sense autocompassió o fem a base de retrets, autoinculpar-nos i maleir-nos per totes aquelles vegades que no hem menjat saludablement, o no hem fet l'esport que volíem… Aquesta manera de fer acostuma a portar-nos als extrems. O bé diem, jo sóc així i no ho podré canviar mai i ho deixo córrer. O bé, ens autoimposem un càstig massa server i estricte -doncs és l'única manera que ho podré fer.
  Ambdues opcions, no milloren la nostra autoestima i generen una acumulació d'estrès, tensió i negativitat -que ja sabem que acabarà sortint per alguna banda.
  Així doncs, perquè no som més compassius amb nosaltres mateixos? I què és l'autocompassió?
  Crec que la compassió està formada per a tres elements principals:
  Per una banda tenir la capacitat de ser amable i gentil amb tu mateix. Per l'altre, tenir la sensibilitat per ser conscient del propi patiment. I finalment, una visió general, entendre que els humans (en conjunt) no som perfectes i tots fem errors.
  Molt sovint però, confonem l'autocompassió amb donar-nos cove, ser indulgents amb nosaltres mateixos, o com una excusa per tolerar el mal comportament. Res d'això es pot confondre amb ser compassiu amb un mateix, tot el contrari. De fet ser compassiu amb un mateix requereix assumir la responsabilitat del nostre comportament, inclús quan aquest no és del tot bo. És això el que precisament ens fa veure amb claredat i canviar el què no ens agrada progressant cap a allò que volem fer bé, o cap a noves formes de ser.