text: Menuda Natura: d'abril 2016
  NOMS: Blat del diable. Espigadella. Rompsacs. Bromus madrileny. Castellà: Bromo. Espiguilla. Rompesacos. Èuscara: Bas-oloa. Francès: Brome de Madrid. Italià: Forasacco dei muri. Anglès: Compact Brome. Alemany: Madrider Trespe. Mittelmeer-Trespe.
  Flors en panícula erecta
  SINÒNIMS: Anisantha madritensis (L.) Nevski
  HÀBITAT: Thero-Brometalia. Creix a les comunitats ruderals, erms, terrenys remoguts i vores de camins. Fins els 1450 metres d'altitud
  Beines inferiors piloses
  DESCRIPCIÓ: Gramínia que pot assolir el mig metre d'alçada, amb tiges erectes glabres, excepte en les beines inferiors, i estriades, molt semblant a Bromus Rubens, que és més petita i amb la panícula erecta i més compacta, i també és pareguda a Bromus diandrus, que és més gran i amb la panícula més laxa i flexible, de manera que aquest Bromus madritensis es troba entremig de les dues espècies citades.
  Fulles linears, llargues i estretes, de fins 20 cm, agudes, les inferiors amb beines piloses. Lígula membranosa oval-oblonga.
  Flors en panícula erecta, amb 2-3 branques per nus, formada per espiguetes de 3-5 cm de llarg inclosa l'aresta, amb 6-10 flors hermafrodites. Glumes estretes i amb diversos nervis, la superior mesura quasi el doble que la inferior. Lemma de 10-20 mm estretament lanceolada amb aresta recta i subapical de 10-20 mm. Glumel·la superior o pàlea més curta que l'inferior. Androceu amb dos estams amb anteres sagitades de fins 1 mm, amb teques en X que vibren amb el vent. Gineceu amb dos estigmes plomosos. Floreix de març a juliol
  Gineceu amb dos estigmes plomosos
  Fruit en cariopsi linear-fusiforme comprimida dorsalment i la cara ventral còncava.
  CURIOSITATS BOTÀNIQUES: A la base de l'espícula trobem les glumes, generalment dues (de vegades una solament, en altres casos entre tres i sis). Són dues bràctees sèssils, alternes però tan juntes que semblen oposades, allargades i com doblegades per la meitat per cobrir i protegir la base de l'espícula. La gluma inferior és generalment menor que la glumel·la superior i, de vegades tan reduïda que sembla que no hi haja.
  Lígula membranosa oval-oblonga
  ETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom del gènere Bromus deriva del grec "βρῶμα broma" menjar, nutrició. Aquest nom ja l'atribuïa Teofrast a una gramínia alimentària. L'epítet específic madritensis deriva del llatí medieval "Madritum" el nom de la ciutat de Madid. Fa referència a la seua localització en aquesta ciutat. El genèric del sinònim Anisantha deriva del grec "ἄνισος anisos" divers, desigual, i de "ανϑοϛ ánthos" flor, és a dir, amb espiguetes desiguals
  Si se'l menja el bestiar corre el perill d'escanyar-se, doncs si la planta està espigada pot travessar-se en la gola i ofegar l'animal.
  S'ha naturalitzat a molts llocs del món, com Amèrica del nord, on es considerada una mala herba invasora.
  Bromus madritensis va ser descrita per Carles Linné i publicada en Centuria I. Plantarum... 5. 1755.
  NOMS: Xeringuilla. Corona. Flor de sant Josep. Naranjilla. Castellà: Celindo. Jeringuilla. Celinda. Filadelfo. Silindra. Gallego: Filadelfa. Occità: Seringat. Portuguès: Silindra. Italià: Fior d'angiolo. Gelsomino dei Frati. Petto d'angiolo. Francès: Seringa commun. Seringat en couronne. Anglès: Garden Syringa. Mock-orange. White Syringa. Alemany: Blaßer Pfeifenstrauch. Bauern Jasmin. Wohlriechender Pfeifenstrauch. Neerlandès: Boerenjasmijn. Grec: Φιλάδελφος ο στεφανοτικός. Φιλάδελφος στεφανοτικός.
  Flors en raïms terminals
  DISTRIBUCIÓ: Eurosiberiana i Àsia Menor.
  HÀBITAT: Cultivada en jardineria i de vegades apareix assilvestrada
  Arbust caducifoli
  DESCRIPCIÓ: Arbust caducifoli, procedent d'Armènia i el Caucas, que pot arribar als 3-4 metres d'alçada, amb diverses tiges oposades rectes, de medul·la clara, que surten des de la base i emeten branquetes secundàries. La multiplicació resulta molt fàcil per esqueix a la primavera o a principis de l'estiu.
  Fulles de marge dentat i àpex acuminat
  Fulles prou grans, amb curt pecíol, caduques, de color verd intens, de forma ovalada o el·líptica, amb el marge dentat i l'àpex acuminat.
  Pètals d'un blanc virginal
  Flors grans, reunides en raïms de 5-9 flors a l'àpex de les branques, d'un blanc virginal com indica el nom d'una de les varietats, virginalis. Calze amb 4-5 lòbuls triangulars de 4-5 mm, acuminats i ciliats. Els 4-5 pètals cauen amb facilitat i desprenen una suau fragància, que recorda la tarongina, que envaeix la rodalia amb l'espectacular floració des de mitjan primavera fins principis de l'estiu. Hipant de 2-4 mm. Androceu amb uns 25 estams. Gineceu amb ovari ínfer i estils soldats acabat en estigmes. Floreix des de abril fins a juny.
  Fruit en càpsula que s'obri per quatre valves per deixar eixir nombroses llavoretes.
  CURIOSITATS BOTÀNIQUES: Quan parlem de plantes assilvestrades ens referim a plantes exòtiques que, escapades de cultius o jardins, surten de manera espontània al medi natural d'un territori que no és el propi de la planta. De vegades aquestes plantes troben unes condicions idònies i es converteixen en plantes invasores, posant en perill espècies autòctones al envair els seus nínxols ecològics.
  Nombrosos estams i estil columnar
  USOS I PROPIETATS: És una planta molt apreciada com ornamental, si més no, al País Valencià. Diu Joan Pellicer al Costumari botànic: "Arbricell sovint conreat als horts de les cases, les masies, les alqueries i els convents, i als jardins i parcs públics, per la bellesa, l'exuberància i la pulcritud del color i el perfum de les seues blanques flors"
  ETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom del gènere Philadelphos deriva dels vocables grecs "φιλος phílos" amic, i "adelphós" germà, és a dir, el que estima als seus germans. Linné relaciona aquest genèric amb el llatí "Philadelphus, -i" que era el sobrenom de Ptolemeu II, rei d'Egipte. L'epítet específic coronarius procedeix del llatí "corona" fent referència a que s'emprava per fer garlandes. Abans estava adscrita al gènere Syringa, d'on deriven etimològicament els nombrosos noms populars de xeringuilla, jeringuilla i noms similars.
  De les branquetes, buidades de la medul·la, es confeccionen flautes.
  Philadelphus coronarius va ser descrita per Carles Linné i publicada en Species Plantarum 1: 470. 1753.
  NOMS: Picardia. Heura de flor. Castellà: Cimbalaria. Hierba de campanario. Palomilla de muro. Gallego: Hedriña das paredes. Liana. Èuscara: Murruntza. Portuguès: Ruínas. Cimbalária. Francès: Cymbalaire, Cymbalaire des murs, Linaire cymbalaire, Linaire des murs. Italià: Cimbalaria. Ciombolino comune. Anglès: Ivy-leaved toadflax, Kenilworth ivy. Alemany: Mauer-Zimbelkraut. Neerlandès: Muurleeuwbek.
  SINÒNIMS: Antirrhinum cymbalaria L.
  HÀBITAT: Parietarietum muralis. Creix a les parets humides, i façanes de les cases, als murs, a les vores de camins ombrívols i, inclús, a les voreres dels carrers.
  Herba estolonífera
  DESCRIPCIÓ: Herba estolonífera que creix arrapada a les parets ombrívoles amb diverses tiges filiformes glabres de fins 80 cm de longitud, que pengen o s'estenen pel terra.
  Fulles de limbe reniforme amb lòbuls arrodonits
  Fulles de distribució alterna, peciolades, de limbe reniforme a semicircular, amb 5-9 lòbuls arrodonits o mucronats.
  Flors personada amb esperó
  Flors axil·lars solitàries hermafrodites, pentàmeres i zigomorfes, amb pedicels més llargs que les fulles. Calze de 2-2,5 mm amb cinc lòbuls lanceolats. Corol·la de 9-15 mm personada, de color violaci amb el paladar groc i esperó d'1,5-3 mm. Androceu de quatre estams, dos més llargs que els altres dos (didínams). Gineceu d'ovari súper amb estil simple acabat en estigma bilobat. Les flors s'autopol·linitzen. Floreix a la primavera i l'estiu, d'abril a novembre, i tot l'any a les terres més càlides.
  Fruit en càpsula de 4 mm que sobrepassa el calze, que conté nombroses granes globoses. El peduncle de les flors adquireix fototropisme negatiu (s'allunya de la llum), després de la florida, i soterra el fruit.
  Corol·la violàcia amb la gola groga
  CURIOSITATS BOTÀNIQUES: A vegades apareixen formes anòmales de les flors que presenten simetria actinomorfa, amb cinc pètals de la mateixa mida i cinc esperons. Aquesta anomalia floral s'anomena pelòria, que en grec significa monstruós o prodigiós; un terme que fou proposat per Linné l'any 1747.
  USOS I PROPIETATS: En medicina popular s'ha emprat la infusió de les flors per les seues propietats antiescorbútiques, tòniques i diürètiques. En jardineria s'utilitza en cistelles penjants, en rocalles ombries o de cobertora d'àries petites.
  ETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom del gènere Cymbalaria deriva del grec "kímbalon κύμβαλον " címbal, per les fulles rodones com aquest instrument. A la Grècia antiga aquest nom denominava una planta que els autor han suposat que era el ciclamen (Cyclamen sp.). L'epítet específic muralis ve del llatí "murus" mur, és a dir, del mur, per l'hàbitat, freqüentment arrapada als murs.
  Aquesta planta no és nativa de les nostres terres. Sembla que és originària del centre de la conca mediterrània: Eslovènia, Itàlia i Sicília. Hi ha indicis de que al segle XVI es conreava a Alemanya, al segle XVII apareix als murs de la Gran Bretanya i a principis del s. XVIII es documenta la seua presència a Suïssa. Aquest mateix segle Josep Quer la cita als murs de Catalunya i el País Valencià. Pareix ser que la proliferació dels jardins botànics afavoriren la seua difusió per Europa.
  Cymbalaria muralis va ser descrita per Gärtner, C.A.Mey & Scherb i publicada en Systema Naturae, Editio Decima2: 975. 1759.
  Família Plantaginaceae (Scrophulariaceae)
  NOMS: Melca. Canyet. Dacsa de bou. Mill de les Índies. Canya dolça. Castellà : Sorgo. Trigo de Guinea Èuscara: Basartoa. Occità: Milhòca. Portuguès: Sorgo. Sorgo das vassouras. Milho zaburro vermelho. Francès: Millet à balai, Sorgho bicolore, Sorgho commun. Italià: Elica. Sorgo. Anglès: Broomcorn. Grain Sorghum. Alemany: Echte Mohrenhirse. Gewöhnliche Mohrenhirse. Körnerhirste. Neerlandès: Kafferkoren. Grec: Ντάρι. Ασπροκαλάμποκο. Αγούλιαρος. Κεχρί.
  Inflorescència de Sorghum bicolor en panícula terminal
  SINÒNIMS: Holcus bicolor L.; Sorghum vulgare Pers.
  HÀBITAT: Cultivat com a farratge i subespontani en marges, vores de camins i herbassars ruderals. Fins els 1000 metres d'altitud
  Herba robusta de fins 3 metres d'alçada
  DESCRIPCIÓ: Herba gramínia anual semblant a Sorghum halepense però més robust, que pot confondre's amb el panís (Zea mays), especialment quan encara no està florit, que pot fer fins tres metres d'alçada.
  Fulles linears de 2-7 cm d'amplada
  Fulles linears de 2-7 cm d'amplada i de fins 50 cm de llarg amb el nervi central marcat. Lígula de membrana ciliada
  Flors fèrtils amb aresta
  Flors en panícula terminal que pot assolir els 50 cm de longitud, amb espiguetes estèrils oblongo-lanceolades sense aresta (mútiques) i les fèrtils inflades, obovades o el·líptiques, amb pèls, lemma bífida amb aresta més curta que el doble de l'espigueta. Floreix a l'estiu i tardor, de juliol a octubre
  Fruit en cariopsi obovada
  Fruit en cariopsi obovada que es manté en les espícules madures doncs no són caduques
  CURIOSITATS BOTÀNIQUES: La melca és coneguda com el camell dels conreus per la gran capacitat d'adaptació per poder créixer en sòls pobres i pluja escassa. Si la sequera és prolongada no mor, sinó que entra en latència fins que torna ha haver condicions favorables.
  USOS I PROPIETATS: És l'espècie cultivada del gènere Sorghum, uns cultivars per les fulles, per a la producció de xarop i etanol, i altres pel gra. En algunes zones d'Àsia i Àfrica es fa pa amb la farina del gra, que també es pot expandir com les crispetes del panís, i no té gluten. Però el gra de melca es fa servir principalment per aliment per al bestiar i per la producció d'etanol.
  ETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom del gènere Sorghum és una derivació de "sorghi" una veu índia que denomina una espècie d'aquest gènere. L'epítet específic bicolor està format per "bis" dos, dues voltes, i "color" color, és a dir, de dos colors. El genèric del basiònim Holcus deriva del grec "helcό" extraure, perquè segons Plini, seguint una errònia i supersticiosa tradició, la planta té la propietat d'extraure del cos qualsevol cos estrany aplicant-la al cap.
  Si s'empra com a farratge cal dur cura perquè si el bestiar no se'l menja el mateix dia que s'ha tallat, fermenta i el pot matar.
  Sorghum bicolor va ser descrita per (L.) Moench i publicada en Methodus Plantas Horti Botanici et Agri Marburgensis : a staminum situ describendi 207. 1794.
  NOMS: Melgó truncat, Trèvol de llapassa, Userda borda. Castellà: Carretón de rodaja. Portuguès: Luzerna cortada. Italià: Erba medica troncata. Francès: Luzerne tronquée. Anglès: Barrel medick. Strong-spined medick. Barrelclover.
  SINÒNIMS: Medicago tentaculata Willd.; Medicago tribuloides Desr.
  HÀBITAT: Thero-Brachypodietalia. Vores de camins, camps erms ruderals, pradells terofítics i clarianes de coscollars. Fins els 1000 metres d'altitud.
  Herba ramificada amb tiges esteses pel terra
  DESCRIPCIÓ: Herba de fins 40 cm que es ramifica des de la base amb tiges esteses sobre el terra, de vegades vermelloses. És una espècie molt afí a Medicago littoralis
  Fulles trifoliades am dents a la part superior
  Fulles trifoliades amb el folíol central amb pedicel, limbe ovat amb l'àpex dentat, amb pèls no glandulosos. Estípules dentades o laciniades.
  Floreix a finals d'hivern i primavera
  Flors en raïm d'1-3 flors, amb peduncle igual o més curt que la fulla corresponent. Calze amb pèls simples i cinc dents més llargues que el tub. Corol·la de fins 8 mm, groga, amb estendard més llarg que la carena i les ales més curtes que aquesta. Floreix a finals d'hivern i primavera, entre març i juny.
  Fruit amb espines curtes i gruixudes
  Fruit cargolat en hèlix amb espines curtes i gruixudes que formen un angle de 90o respecte a la superfície de les espires.
  CURIOSITATS BOTÀNIQUES: Les espècies del gènere Medicago es caracteritzen pels seus llegums enrotllats de forma helicoïdal, alguns coberts d'espines i altres llisos, per les fulles trifoliades i les flors papilionades i en petits raïms.
  Fulles amb pèls no glandulosos
  USOS I PROPIETATS: S'empra com a farratge per al bestiar per ser una interessant font de proteïnes vegetals. També s'empra per evitar l'erosió del sòl per les pluges i els vents i per millorar la terra fixant el nitrogen de l'aire.
  ETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom genèric Medicago deriva del grec "Medike" que significa mede, perquè, segons Plini, l'alfals (Medicago sativa) fou introduïda en Grècia durant les Guerres Mèdiques (de l'actual Iran), i del sufix llatí "–ago, -inis", que indica paregut o relació. L'epítet específic truncatula és un diminutiu del llatí "truncatus" retallat, truncat.
  Aquesta espècie s'utilitza en investigació genòmica. És una espècie model per a la biologia de les lleguminoses perquè té un petit genoma diploide, és auto-fèrtil i una reproducció ràpida i prolífica, per la qual cosa el seu genoma ha estat seqüenciat.
  Medicago truncatula va ser descrita per Joseph Gaertner i publicada en De Fructibus et Seminibus Plantarum. . . . 2(3): 350, pl. 155.1791.