text: Opció pels pobres i espiritualitat - Casaldàliga-Causes
  Opció pels pobres i espiritualitat
  L'Opció pels Pobres (OP) és sens dubte l'esdeveniment més important que ha tingut lloc a les Esglésies cristianes des de la Reforma protestant del segle XVI. Però com s'aplica en el nostre dia-a-dia més enllà d'allò obvi?
  L'obra de Pere Casaldàliga
  Opció pels pobres:
  la mateixa espiritualitat cristiana.
  L'Opció pels Pobres, en cristià, és la mateixa opció pel Regne de Déu en aquest món subjugat estructuralment per l'anti-Regne, en aquest món malparat de Déu.
  L'Opció pels Pobres no és només un tret de l'espiritualitat cristiana. És la mateixa espiritualitat cristiana, si entenem que el Regne és l'opció de Jesús, perquè és la voluntat del Pare. El Regne, vist des d'aquí, és desafiament, conquesta, pràctica, resposta nostra… Mirat des d'allà -on ja no hi haurà ni rics ni pobres-, el Regne serà pura gratuïtat, pur do: el Pare acollint-nos a tots. El Fill de Déu, el Verb, per a contestar l'anti-Regne que el pecat del món venia establint en la terra dels fills de Déu, no sols «es va fer home», no sols es fa humà, sinó que es fa també pobre, es fa colonitzat, incomprès, perseguit, prohibit, exclòs, excomunicat, condemnat, executat, maleït… L'Opció pels Pobres de Jesús és la quenosi de Crist. I l'Opció pels Pobres és l'actitud quenòtica de tot cristià.
  Repeteixo: sempre que estiguem d'acord que l'espiritualitat cristiana és l'opció pel Regne: la voluntat del Pare que Jesús anuncia, assumeix, realitza i sofreix, i per la qual, en la qual, i des de la qual ressuscita.
  El Poble Xavante, que viu a l'Araguaia, va ser expulsat de la seva terra al 1964 pels grans terratinents. Avui, lluiten per recuperar plenament la seva cultura, tradicions i manera de vida ancestral. Per a saber-ne més, varem publicar la seva història fa un temps. Fotografia: Casaldàliga-Causes.
  Fonament teològic
  Aquest és el fonament teològic de l'Opció pels Pobres. Però encara podem dir-ho d'una altra manera.
  La teologia cristiana es fonamenta en la paraula, l'actitud, la vivència, la mort i la resurrecció de Jesús. Per això és teologia «cristiana».
  Quan parlem de Jesús, parlem, o hem de parlar, automàticament, del Déu de Jesús. Llavors, si aquest Déu de Jesús ens envia al seu propi Fill per a reparar el Regne malparat, per a re-anunciar-lo, perquè la humanitat pugui esperar-lo de nou, i perquè la humanitat col·labori, com deu, en la seva construcció, és evident que la voluntat de Déu sobre la humanitat és la finalitat de la humanitat. No pot ser una altra.
  Per a nosaltres els cristians, en l'actual conjuntura, en l'actual contingència de la humanitat, Déu no opta per la humanitat, Déu opta pels pobres en la humanitat. Contestant als que en el privilegi, en el luxe, en el consumisme, en la capacitat d'esclavitzar, de dominar… han negat la condició de germans -i pel mateix la condició de fills de Déu- als altres. Contestant als que han construït en aquest món un anti-Regne, en aquest món que hauria de ser ja una realització del seu Regne, anticipant en esperança la plenitud futura.
  Per això, la Bona Notícia és anunciada als pobres. La benaurança es realitza en els pobres. I aquest és el fonament de l'Opció pels Pobres.
  quenosi i encarnació
  Recordem la paraula de Pau: ell, Crist Jesús, sent ric, per nosaltres es va fer pobre (Fil 2, 6ss). «Es va fer»: desencarnem totalment aquesta paraula si la pretenem entendre en un sentit només espiritual. Què significa «es va fer»? És una paraula encarnacional, evidentment. Suposa tot un procés històric: la seva manera de vida, els seus conflictes, la seva ubicació geopolítica, cultural… tot el que ell realment va viure.
  Les implicacions d'aquesta opció, les exigències d'aquesta espiritualitat també arrenquen del propi seguiment de Jesús. Si jo opto per la majoria dels fills de Déu, sotmesos a una vida d'anti-Regne, prohibits en la seva condició d'éssers humans -en la seva condició de germans i de fills-, automàticament he, en primer lloc, d'acostar-me a ells, conèixer-los, sentir-los, compadir-me de la seva situació, commoure'm per la seva realitat, participar en el seu propi sofriment, en el seu crit, en la seva pobresa, en la seva lluita, en el seu procés.
  La quenosi, abans de res i sobretot és la baixada, l'entrada, l'encarnació… Així doncs, una espiritualitat que opta pels pobres és una espiritualitat encarnacionista en el més pur sentit de la paraula.
  Alguns han tingut por a la paraula «encarnacionista», com si encarnar-se suposés prescindir d'allò històric, d'allò polític… El Fill de Déu no s'encarna en els núvols: s'encarna en un ésser humà, en un poble, en una cultura, en una estructura, en una conjuntura…
  En el poblat de Novo Santo Antônio, la majoria de famílies sobreviu amb menys d'1 euro al dia per persona. Mentrestant, els grans capitals compren terres, les deforesten i planten soja per a exportar. Foto: nostra.
  espiritualitat profètica, revolucionària i utòpica
  Suposa també, d'altra banda, a partir de l'opció pel Regne de Déu, a partir del seguiment de Jesús, la contestació profètica, la revolta profètica, la indignació profètica enfront d'aquesta situació que nega el Regne, que impedeix als germans ser germans, que impedeix als fills ser fills. Tots els profetes d'Israel, el gran profeta Jesús, les paraules terminants i indignades de l'evangeli… ens il·luminen, en el seguiment de Jesús, aquesta actitud de profecia, de revolta, en la mesura en què nosaltres ens compenetrem amb la pobresa dels pobres, maleïm la pobresa maleïda dels pobres. La Creu de Crist nega la creu. Maleeix la Creu precisament per a acabar d'una vegada amb totes les creus maleïdes. Almenys en la seva pròpia persona i en esperança per a tots nosaltres.
  Aquesta encarnació, aquesta compassió, compenetració, aquest assumir la misèria, el sofriment, la indignació, la revolta, el procés d'alliberament dels pobres, la voluntat de sortir de l'estat en què viuen, ens posarà automàticament en una postura política -revolucionària fins i tot- de transformació radical d'una societat que no respon a la voluntat de Déu, al projecte del Regne.
  I ens confrontarà automàticament amb totes les forces i poders que subjecten a la majoria dels germans a la misèria, a la dependència, a la no-vida, a aquest món que està en el pecat, posat en el Maligne, com diu Pau. No estem negant, de cap manera, el pecat personal; al contrari, estem dient que reconeixem els pecats personals acumulats en una estructura de pecat, que és l'anti-Regene visible, diari.
  Les implicacions polítiques d'aquesta postura han de ser tan conjunturals com estructurals, tan diàries com utòpiques.
  Una veritable espiritualitat de l'Opció pels Pobres és una espiritualitat revolucionària, diem. Per això mateix és una espiritualitat utòpica. Aquest món que és aquí no els serveix als fills de Déu, no serveix als germans, contradiu el Regne de Déu: en volem un altre! Entrem necessàriament en el procés de transformació de la societat, en el procés de la revolució.
  Opció pels pobres i solidaritat
  Els teòlegs de l'alliberament han recordat amb freqüència que la mateixa contemplació, l'oració dels espirituals de l'alliberament, s'expressa, es tradueix -es comprova sobretot- en les pràctiques no sols socials sinó en les pràctiques explícitament polítiques.
  Perquè la caritat no es quedi en «compassió» distant, o en «benevolència» intermitent o transitòria, ha de ser solidaritat política.
  Només així serà veritable caritat. Només així estimarà al germà en la realitat en què el germà viu. Només així ajudarà al germà d'una manera eficient. Potser el sacerdot i el levita de la paràbola, en passar al costat del malferit, van tenir un cert sentiment de compassió. No sabem si li van deixar alguna almoina. Allò important, allò dramàtic, el motiu pel que van ser condemnats, és que no fessin l'acció concreta de transformar la realitat en la qual ell vivia, l'acció concreta de portar la seva solidaritat fins a les últimes conseqüències.
  Només duem la solidaritat fins a les últimes conseqüències quan fem tot el possible perquè el germà surti de la situació en què està. El mateix Déu no ens hauria demostrat que ens estimava si s'hagués quedat en la seva infinita compassió..allà… Vam tenir necessitat que sortís de la seva compassió i fes el gest extrem… Per això dic jo que Jesús és la pròpia solidaritat de Déu en persona, la solidaritat que va fins a les últimes conseqüències.
  Fet des de l'Araguaia i des de Barcelona!
  A l'Assentament Don Pedro, a 100Km de São Félix do Araguaia, atenem a 60 families que viuen en situació d'extrema pobresa. Na Alenira i el seu marit són una de les més lluitadores! Fotografia: Casaldàliga-Causes.
  Ascètica i mística de l'opció pels pobres
  L'ascètica i la mística d'aquesta espiritualitat de l'Opció pels Pobres serà, evidentment, en primer lloc, una actitud de discerniment, de sensibilitat, de percepció, de crítica, d'autocrítica, de descodificació de la realitat, d'anàlisi fins i tot política de la realitat mateixa.
  Serà una espiritualitat que camini pel món dels pobres, per enmig de les majories prohibides i oprimides amb els ulls oberts. Hi ha bisbes, sacerdots visitants cristians, persones molt bones, que vénen del primer món: visiten les nostres ciutats, visiten les nostres Esglésies i no descobreixen a aquestes immenses «majories» d'Amèrica Llatina, del tercer món, del món sencer, que viuen realment prohibides. Així doncs: els ulls oberts a la realitat, l'atenció al «clam» dels oprimits (Medellín i Puebla ens han recordat que el clam és aquí, i és lamentable que fins fa poc l'Església no ha descobert que és un clam col·lectiu, i que és un clam estructural, i que cada vegada és més fragorós…).
  En segon lloc, la compassió, la commoció, la compenetració que ha de portar a la convivència: estar-en, estar-amb, seguir, acompanyar als pobres, assumir les seves mateixes privacions, els seus riscos…
  S'ha oblidat massa el text mateix de Puebla (1134), que parla d'una opció «clara» i «solidària» pels pobres. «Clara»: diríem que amb una consciència clara fins i tot políticament, per a ser integralment clara. I «solidària». La paraula ve de «in solidum», que significa en bloc amb, conjuntament amb.
  Llavors, una opció pels pobres «solidària» exigeix estar amb el pobre, conviure amb el pobre, passar-la malament amb el pobre, arriscar amb el pobre... i, en tot cas, mudar de lloc social i fins i tot de lloc geogràfic -en la mesura que sigui possible- per a estar enmig dels pobres.
  En tercer lloc suposa assumir els processos dels pobres, les decisions dels pobres, caminar en el seu propi caminar, respectant el seu ritme, entrant en les seves pròpies reivindicacions. Podrem optar pels pobres amb tot l'esperit crític necessari, amb tota la lucidesa de la fe, però mai «a distància». Només opta pels pobres aquell que s'aproxima a ells i camina amb ells.
  Això exigirà, necessàriament, una gran capacitat de portar la creu, la creu de la privació de la pobresa, de la renúncia, del risc, del silenci a vegades, de la conflictivitat.
  I al mateix temps suposarà una gran capacitat de resistència, d'esperança, en el sentit ple de la paraula, aquella esperança de la qual parlava Pau. Si no volem arribar a la desesperació, a la total indignació sense sentit, sense sortida, a la blasfèmia diríem, hem de dur una gran força d'esperança. Penso que com més a prop es viu de la misèria, del sofriment, de la mort, més l'esperança ha de ser expressió quotidiana gairebé espontània de les nostres vides. Aquí els profetes ens ensenyen tant l'anunci del Déu viu i veritable i dels seus plans i projectes, com la denúncia dels ídols, dels antiprojectes que contradiuen el projecte de Déu, com també l'actitud de la consolació: «consoleu al meu poble» (Is 40, 1).
  És evident que aquesta espiritualitat exigirà una gran dosi d'oració, de contemplació. Només caminant sempre nu, molt obertament, amb el Déu viu, el Déu i Pare de Jesús, el consolador dels pobres, el «Pater pauperum», Pare dels pobres… es podrà viure l'espiritualitat de l'Opció pels Pobres amb equanimitat, donant el testimoniatge que s'ha de donar i d'una manera constructiva.
  Em sembla que és molt important que l'OP sàpiga també llegir, celebrar, assumir les expressions culturals dels pobres. Aquest seria un tret molt característic: la seva alegria, la seva festa, la capacitat d'hospitalitat, de compartir, la resistència passiva en moltes circumstàncies, aquests llargs silencis dels pobres en les seves lluites, en les bones «tàctiques», en el seu procés d'alliberament, en les mateixes revolucions populars, la capacitat que el pobre té d'agrair als propis germans i a Déu.
  Jo penso que l'Església tota (seria un veritable error parlar només de l'Església del tercer món) no pot tenir més missió que la missió mateixa de Jesús -i aquesta és l'Opció pels Pobres -: «l'Esperit del Senyor està sobre mi per a…». És a dir, en la mesura en què l'Esperit del Senyor estigui sobre nosaltres, dins de nosaltres, aquest «per a» es farà realitat: anunciarem la bona notícia als pobres, ajudarem a alliberar als captius, proclamarem l'any de gràcia, que és la versió fins i tot temporal, històrica i fins a política i econòmica del Regne… en l'expectativa, és clar de la plenitud del Regne.
  Església i opció pels pobres
  – Què seria una Església popular?
  Jo vull lamentar una vegada més que s'hagi perdut la llibertat i fins a l'alegria d'usar aquesta expressió. Diverses vegades li ho he «reclamat» als nostres teòlegs, que per una docilitat explicable enmig de certes persecucions que aquests bons teòlegs d'Amèrica Llatina vénen sofrint, es van veure obligats a renunciar a una expressió plena de sentit i de legitimitat.
  Si diem «Església jeràrquica», amb més raó podem dir «Església popular». Per dos motius: l'Església «té» jerarquia, però «és» poble, poble de Déu. La jerarquia és minoritària a l'Església, és un servei a l'Església i, a partir de l'Església, al món. Mentre que el poble, aquest poble de Déu, és la immensa majoria.
  D'altra banda, parlar d'Església popular significa parlar d'una «Església en la base», on són els pobres. Una Església en el lloc on es va posar Jesús. Una Església al poble que es reconeix, que recobra la seva identitat, que assumeix el seu procés.
  Per a nosaltres, en aquesta Amèrica Llatina, parlar de poble pràcticament és parlar de poble en procés històric. Més encara, poble en procés històric d'alliberament.
  Bíblicament parlant, el poble de Déu, «el poble que no era poble i que ara és poble»… «Ells seran el meu poble i jo seré el seu Déu»…
  En fi, es tracta d'una expressió tan bella que jo faig vots perquè sigui recobrada, sense rubors, sense cedir a incomprensions, que podran partir de la millor bona voluntat, però que certament no parteixen de lucidesa teològica ni de visió compromesa pastoral, i que possiblement, sense voler, estan fent el joc als que no volen que el poble sigui poble, a aquells que no volen que l'Església sigui poble, als que no volen que el poble es faci Església…
  Jo diria alguns sinònims d'Església popular: Església comunitària, Església participativa, Església realment inculturada, Església autòctona. Crec que es tracta de valors indispensables en la veritable Església de Jesús.
  – Església popular i Església dels pobres serien termes semblants?
  Església popular seria l'Església dels pobres conscients, que s'organitzen, en procés, en ferment d'alliberament…
  – Diu Leonardo Boff que Església popular no s'oposa a Església jeràrquica, sinó a Església burgesa…
  Evident. I s'oposa també a l'Església clerical, en el sentit pejoratiu de la paraula (una Església clericalizada). L'Església popular acaba sent l'Església poble de Déu, que opta realment pels pobres, que es posa en el seu lloc, que pren partit per ells, que assumeix la seva causa i els seus processos. Una Església també que estira de la jerarquia i del clergat, estira de la teologia, estira de la litúrgia, estira del mateix dret canònic i els fa baixar en una quenosi històrico-pastoral al lloc en què realment es va posar Jesús, que és el mateix poble.
  – «Església burgesa» seria una contradicció?
  Evident, evident.
  – No pot existir una Església burgesa?
  Pregunto: quin seria el real codi canònic evangèlic de l'Església? I responc: el manament nou, les benaurances. En una Església burgesa, una Església de privilegi, una Església d'explotació de les majories, una Església d'expulsió de les majories… hi caben les benaurances? Una Església burgesa ja no seria l'Església de Jesús.
  – Però, llavors, el baptisme, la conversió, exigirien canviar de classe?
  Pregunto: no és potser el baptisme un submergir-se en la pasqua, en la mort, en la resurrecció? Aquest submergir-se en la mort de Jesús, evidentment, ha de ser la mort de l'egoisme, la mort del privilegi acumulatiu i excluidor. I, en aquest sentit, la mort a una vida burgesa. Una vida burgesa és una vida pecaminosa, estructuralment pecaminosa.
  – Què respondries a l'objecció que l'Església és per a tots, que està per sobre de les opcions polítiques?
  Respondria que Crist també va venir per a tots, i va optar pels pobres. I va condemnar als rics. I va rebutjar el privilegi. I va ser sentenciat, torturat, executat i col·locat en la creu pels poders del latifundi, de la llei, de l'imperi.
  No és possible pensar que l'Evangeli sigui per a tots per igual. El pitjor que es podria dir de l'Evangeli és que l'Evangeli és neutre. Jo solc dir: l'Evangeli és per a tots, però és a favor dels pobres i contra els rics. I m'explico.
  A favor dels pobres en el que tenen ells de pobresa evangèlica, i contra la marginació i potser la desesperació en què els toca viure. I contra els rics: contra la possibilitat, la capacitat que ells tenen de viure en un privilegi que espolia a la immensa majoria dels germans, contra la capacitat d'explotar a aquests germans, contra la insensibilitat en què ells viuen, contra la idolatria en què ells estan sumits.
  El ric, normalment parlant, està exclòs del Regne dels cels. Només pot entrar en ell si deixa de ser ric.
  Del llibre "Sobre l'Opció pels Pobres". Diversos autors. Coordinador: José María Vigil.
  Com es construeix una comunitat a cavall
  jul., 2020
  Pere Casaldàliga i en Manuel Luzón van arribar a una regió de l'Amazònia marcada per la violència de latifundi i la pobresa. Els dos, claretians, van assumir la "missió" de posar al mapa una terra "oblidada". Avui la regió de l'Araguaia és un símbol mundial de lluita i coherència. Així és com van començar.
  Com ens guia avui el compromís de Casaldàliga
  Casaldàliga ha destacat pel seu compromís radical amb els més pobres i la seva posició contra els poderosos. Com la seva història pot ajudar-nos avui?. La seva experiència narrada en aquest extracte d'un dels documents més importants de la lluita per la terra al Brasil, potser ens inspira i guia.
  Objectiu assolit: 100 famílies protegides de la COVID19
  Gràcies a la solidaritat rebuda en el marc de la campanya COVID19: CRIDA DES DE L'ARAGUAIA, hem aconseguit protegir 100 famílies. Aquestes són algunes de les seves històries i de la feina que estem fent a l'Araguaia.