text: Per Joan Ramon Buixadera	 Última actualització Feb 11,2019
  Nit de diumenge. Al carrer, ja és fosc. Bufa el vent i, al cel, la lluna somriu. El cap de setmana se'n va. Quaranta-vuit hores que han volat, empeses per una mà invisible, com si fossin minuts. Deixen, però, un regust agradable.
  Desconnectat del món, connectat a les persones que omplen el cor de ganes de viure, d'agafar embranzida per robar temps al temps, d'escoltar i de dir allò que ens ve de gust, des del cor, amb un xiuxiueig dolç a cau d'orella, de veure com, amb esforç i perseverança, s'aconsegueixen petits èxits que, sumats a altres petits triomfs, bastiran una gran victòria. Avui una passa, tres l'endemà i, qui sap, potser cinc la setmana vinent.
  Essent tossut, s'arriba lluny. I, de vegades, aquell somriure perdonavides d'alguns, quan es comença un camí, esdevé una ganyota d'enveja en la cara d'aquells mateixos, quan passa el temps, i, ells,continuen ancorats al mateix lloc.
  Res no és de franc. Tot té un preu, a voltes car, de vegades dolorós de pagar. Aconseguir l'objectiu desitjat, però, omple d'orgull a qui assoleix la fita. Els entrebancs del camí, al cap i a la fi, també són, tot i que puguin entorpir la marxa, petits aprenentatges que ens fan més savis i més forts i són, per damunt de tot, útils i necessaris.