text: (S'ha redirigit des de: Franklin Roosevelt)
  4 març 1933 – 12 abril 1945
  ← Al Smith
  Secretari Asistent de l'Armada
  James Roosevelt, Sr. , Sara Delano Roosevelt
  Theodore Roosevelt (cosí germà)
  Roosevelt guanyà les eleccions presidencials en quatre ocasions consecutives, causant un realineament polític anomenat el Sistema del Cinquè Partit. El seu ús agressiu del govern federal donà una nova empenta al Partit Demòcrata, que va crear una Coalició del New Deal que dominà la política nord-americana fins a la fi de la dècada de 1960. Juntament amb la seva esposa Eleanor Roosevelt és un referent pel liberalisme americà. Els Conservadors van lluitar-hi vehementment en contra, però Roosevelt aguantà fins que intentà controlar el Tribunal Suprem el 1937. Després, la nova coalició conservadora aconseguí acabar amb l'expansió del New Deal i durant la guerra es cancel·laren programes d'ajut com el WPA o el Civilian Conservation Corps, argumentant que l'atur havia desaparegut.
  Al front intern, el seu mandat va veure una gran expansió de la indústria, l'assoliment de l'atur zero, la restauració de la prosperitat i l'obertura de noves oportunitats pels negres i les dones. Durant els seus mandats arribaren nous impostos que gravaren totes les classes, els controls de preus i el racionament, així com l'internament en camps de 120.000 japonesos als Estats Units, així com de milers d'americans d'origen italià i alemany. A mesura que els aliats aconseguien la victòria, Roosevelt jugà un paper crític en la creació del món de postguerra, particularment durant la Conferència de Ialta i la creació de les Nacions Unides.
  L'administració de Roosevelt redefiní el liberalisme americà i realineà el Partit Demòcrata basat en la seva coalició del New Dew, i així va esdevenir una referència de grangers; minories racials, ètniques i religioses; intel·lectuals;[1] els estats del Sud, la maquinària de les grans ciutats, i el rescat dels pobres i els treballadors.
  Diferents estudiosos el consideren un dels sis presidents més importants dels Estats Units (juntament amb Lincoln i Washington).[2]
  10.3 Política exterior i Segona Guerra Mundial
  10.4 Crítics
  10.5 Retòrica de FDR
  10.6 D'altres
  La seva àvia paterna era cosina germana d'Elizabeth Kortright Monroe, esposa del 5è President dels Estats Units, James Monroe. La seva àvia materna, era descendent directe dels passatgers del Mayflower.[3]
  Roosevelt va créixer en una atmosfera de privilegis. La seva mare era possessiva, mentre que el seu pare era una figura vella i distant (en tenia 54 quan Franklin va néixer); sent la seva mare una influència dominant en la seva infància.[4] Els viatges freqüents a Europa van fer que tingués una conversa fluida en francès i alemany.
  Roosevelt assistí a la Groton School, una escola episcopaliana de Massachusetts, on va ser molt influenciat pel seu director, Endicott Peabody, que predicava el deure dels cristians a ajudar als desafortunats. Roosevelt continuà els seus estudis a Harvard, mentre que un cosí llunyà seu, Theodore Roosevelt esdevenia President. El 1902 conegué a la seva futura esposa, Anna Eleanor Roosevelt durant una recepció a la Casa Blanca.[5] Es casaren dos anys després a Nova York, el 17 de març de 1905. Es matriculà a la Facultat de Dret de Columbia el 1905, però mai no s'arribà a graduar. El 1908 entrà a treballar a Carter Ledyard & Milburn, una prestigiosa firma de Wall Street.
  El 1905 es casà amb la neboda del president Theodore Roosevelt, Eleanor Roosevelt, amb qui tingué sis fills. El 1918, la seva esposa descobrí que havia tingut una aventura extra-marital, motiu pel qual volgué divorciar-se. La mare de Roosevelt entrà en acció, a causa del fet que un divorci li arruïnaria la carrera política;[6] i finalment s'arribà a una solució de compromís, segons la qual el matrimoni continuaria de portes enfora, però en realitat cadascun viuria la seva vida, etiquetant-se com un "matrimoni de conveniència".[7] Franklin Roosevelt tindria diverses relacions més, entre elles amb la seva secretària Missy LeHand.
  Inicis de la Carrera Política – Secretari de la MarinaModifica
  Entre 1913-1917, davant de l'oposició dels pacifistes, es dedicà a expandir la Marina, fundant la Reserva de la Marina dels Estats Units per a tenir una font d'homes entrenats que poguessin ser mobilitzats en cas de guerra. En aquest període, la i els Marines van ser enviats per Wilson a intervenir en països d'Amèrica Central i del Carib, arribant el mateix Roosevelt a redactar la constitució que els Estats Units van imposar a Haití el 1915.[8]
  Campanya per a vicepresidentModifica
  La paràlisiModifica
  A l'agost de 1921 es produeix un fet capital a la vida de FDR: cau malalt de poliomielitis (probablement contreta mentre nedava a les aigües fredes d'un llac). Arran d'això, queda paralitzat de cintura en avall. Si bé es recupera, a partir d'aquell moment ja no podrà tornar a caminar, quedant reclòs a una cadira de rodes (que es convertirà en una de les seves icones), tot i que mai no podrà acceptar aquest fet i provà moltes teràpies. En públic caminava amb les cames dins d'una estructura metàl·lica i recolzant-se en un bastó i amb l'ajuda d'algú. En privat anava amb la cadira de rodes. Tot i això, apareix assegut a la cadira de rodes a la seva estàtua al Franklin Delano Roosevelt Memorial de Washington, D.C.
  El 2003, un nou estudi va concloure que la paràlisi de Roosevelt fos causa de la síndrome de Guillain-Barré, i no pas poliomielitis.[9]
  Governador de Nova YorkModifica
  Campanya Presidencial de 1932Modifica
  Primer Mandat, 1933-1937Modifica
  Quan Roosevelt va ser investit President al març de 1933, els treballadors dels Estats Units estaven travessant la pitjor depressió de la seva història: uns 13 milions de treballadors, un terç del total, es trobaven a l'atur. La seva producció industrial havia caigut a la meitat del nivell de 1929. A un país amb molt pocs serveis socials governamentals, milions de persones vivien al límit de la fam, i més de 2 milions no tenien llar. El sistema bancari semblava estar al límit del col·lapse.[10][11] Hi havia episodis ocasionals de violència (la majoria d'observadors consideren remarcable que en una situació de col·lapse extrem del sistema capitalista no hi hagués un creixement d'altres sistemes com el socialisme, el comunisme o el feixisme, com havia succeït a Europa). En lloc d'adoptar solucions revolucionàries, els americans es van inclinar cap als Demòcrates i cap a un líder que havia crescut enmig d'una classe privilegiada.
  « Inicialment és a causa dels mandataris de l'intercanvi dels productes manufacturats que han fracassat per la seva obstinació i la seva incompetència, han admès el seu fracàs, i han abdicat. Les pràctiques dels canvistes de diners sense escrúpols segueixen al judici de l'opinió pública, rebutjats pels cors i ments de la gent. És veritat que ho han intentat, però els seus esforços han estat fets dins del patró d'una tradició caduca. Davant del fracàs del crèdit només han proposat deixar més diners. Despullats de l'afany de lucre per induir la nostra gent a seguir el seu fals lideratge, han recorregut a les exhortacions, demanant entre llàgrimes que se'ls torni la confiança... Els canvistes de diners han fugit dels seus alts seients del temple de la nostra civilització. Ara poden restaurar aquest temple a les veritats antigues. La mesura de la restauració descansa en el grau en què s'apliquen els valors socials més nobles del que el mer benefici monetari.[12] »
  El mateix Roosevelt tenia molt poques creences econòmiques sistemàtiques: ell veia la Depressió com a una qüestió de confiança: la gent ha deixat de gastar, d'invertir i de contractar treballadors perquè té por. Com va dir al seu discurs d'investidura, l'única cosa que hem de témer és la mateixa por. No obstant això, va haver de restaurar la confiança mitjançant gestos dramàtics. Es creà la Corporació Federal del Dipòsit d'Assegurances (Federal Deposit Insurance Corporation) per garantir els fons dipositats per tots els bancs a la Reserva Federal, així com per prevenir fugues i fallides bancàries. Els discursos que feia a través de la ràdio, coneguts com els Discursos al costat de la llar de foc li van servir per presentar les seves propostes al públic americà.[13]
  El Primer New DealModifica
  Durant els primers 100 dies de la seva administració, Roosevelt va emprar el seu enorme prestigi i el sentit del desastre imminent per forçar una sèrie de projectes de llei al Congrés, establint i fundant diverses agències governamentals. Entre elles hi havia l'Administració d'Alleujament d'Emergències, que garantia fons als estats per a subsidis d'atur, l'Administració per al Progrés del Treball i el Cos de Conservació Civil, per fer que milions d'aturats treballessin en projectes locals, i l'Administració d'Ajust Agrícola, amb poders per a incrementar el preu de les granges i ajudar als grangers. Seguint aquestes mesures d'emergència va arribar l'Acta de Recuperació Industrial Nacional, que imposava una regulació de la indústria sense precedents, incloent-hi codis de pràctiques justes i un paper garantit pels sindicats, a canvi de rebutjar les lleis anti crèdits i de quantitats enormes d'ajut financer com a estímul de l'economia. Després vindria una de les majors peces d'empresa industrial estatal de la història americana, la Tennessee Valley Authority, que va construir preses i centrals elèctriques, inundacions controlades i agricultura controlada en algunes de les zones més pobres del país. La derogació de la Llei seca també estimulà l'economia, car eliminà una de les majors fonts de corrupció.
  El Segon New DealModifica
  Política estrangera 1933-1937Modifica
  El refús de la Societat de Nacions el 1919 marcà el domini de l'aïllacionisme dels organismes mundials a la política estrangera americana. Tot i el fons wilsonià de Roosevelt, tant ell com el Secretari d'Estat Cordell Hull van actuar amb molta cura de no provocar els sentiments aillacionistes. El missatge de Roosevelt al món monetari a la conferència de 1933 va acabar efectivament amb qualsevol esforç de les potències mundials per col·laborar en acabar la depressió mundial, i van permetre a Roosevelt tenir les mans lliures en la política econòmica.[14]
  La principal iniciativa política del primer mandat de Roosevelt va ser la Política de Bons Veïns, que era una reavaluació de la política americana cap a Amèrica Llatina. Des de la Doctrina Monroe de 1823, aquesta zona havia estat observada com una zona d'influència nord-americana. Les forces americanes es retiraven d'Haití, i nous tractats amb Cuba i Panamà acabaven els seus estatus com a protectorats dels Estats Units. Al desembre de 1933, Roosevelt signà la Convenció de Montevideo sobre els drets i deures dels estats, renunciant a intervenir unilateralment en els afers dels països llatinoamericans.[15]
  Eleccions presidencials de 1936Modifica
  A les eleccions presidencials de 1936, Roosevelt va fer campanya sobre els seus programes del New Deal contra el governador de Kansas, Alf Landon, el qual acceptava gran part del New Deal, però objectava que era hostil als negocis i involucrava massa despesa. Roosevelt i Garner van guanyar amb el 60,8% dels vots, guanyant a tots els estats llevat de Maine i Vermont. Els Demòcrates del New Deal van obtenir majories més grosses al Congrés. Roosevelt tenia el suport d'una coalició de votants que incloïen als demòcrates tradicionals del país, els petits grangers, el "Sòlid Sud", els Catòlics, les màquines electorals de les grans ciutats, els sindicats, els afroamericans, els jueus, els intel·lectuals i els polítics liberals. Aquesta coalició, sovint anomenada la Coalició del New Deal, va romandre intacta al Partit Demòcrata fins a la dècada de 1960.[16]
  Segon Mandat, 1937-1941Modifica
  Política estrangera 1937-1941Modifica
  A l'octubre de 1937 va fer el Discurs de Quarantena, animant a contenir a les nacions agressores. Proposava que els estats que es preparessin per a la guerra havien de ser tractats com a una amenaça per la salut i sotmetre'ls a "quarantena". Mentrestant, autoritzà un programa secret per construir submarins de llarg abast que poguessin bloquejar el Japó.
  El pas a la guerraModifica
  El tercer mandat 1941-1945Modifica
  Roosevelt va seguir els consells de Harry Hopkins sobre política exterior. Va buscar noves fórmules per ajudar la Gran Bretanya, els recursos financers de la qual estaven esgotats a la fi de de l'any 1940. El sentiment aïllacionista s'esvaïa del Congrés, i aprovà l'Acta de Préstec-Arrendament al març de 1941, que permet als Estats Units deixar grans quantitats de material bèl·lic a canvi de l'arrendament de les bases navals britàniques a l'hemisferi occidental. En contrast a la I Guerra Mundial, no hi hauria repagament després de la guerra. El Regna Unit accedí a desmantellar el tracte preferencial que mantenia a les exportacions americanes fora de l'imperi Britànic. Roosevelt, qui durant tota la seva vida va ser un defensor del comerç lliure i un antiimperialisme, tenia com un dels seus objectius acabar amb el colonialisme europeu. Roosevelt forjà una relació personal propera amb Churchill, el Primer Ministre britànic des de maig de 1940. Quan Alemanya envaí la Unió Soviètica al juny de 1941, Roosevelt va estendre el "Préstec-Arrendament" als soviètics. El 1941, Roosevelt acordà que la Marina americana escortaria als combois fins a Islàndia, i l'11 de setembre del mateix any, després de l'atac d'un submarí alemany al destructor USS Greer, que dispararien a les naus alemanyes que els ataquessin en zona americana.[17]
  L'internament dels japonesos-americansModifica
  El 19 de febrer Franklin D. Roosevelt signa el decret que permet a les forces armades nord-americanes crear camps de concentració per a internar als japonesos americans.[18] Les condicions als camps (a Idaho, Wyoming, Utah i Colorado) eren tolerables en la seva major part, però el ressentiment natural pel fet d'haver estat detinguts va fer que hi hagués disturbis, per la qual cosa unes 15.000 persones van ser internades al centre d'alta seguretat creat vora del Llac Tule, a Califòrnia. El 1944, la Cort Suprema legalitzà l'ordre executiva, que seguí en vigència fins a desembre del mateix any. En canvi, no es va produir un internament massiu de germano-americans o italo-americans: d'uns 60 milions d'americans d'origen germànic, només uns 11.000 van ser internats als camps (tots ells nadius americans); i uns 4.000 alemanys residents als Estats Units van ser deportats des de països de l'Amèrica Central als Estats Units perquè fossin internats als camps, a causa del fet que els Estats Units temien que aquests països es convertissin en un viver d'espies.
  Drets civils i refugiatsModifica
  La guerra portà la qüestió racial al front. L'Exèrcit i la Marina havien estat segregacionistes fins a la Guerra Civil: els negres de l'Exèrcit només servien en llocs de servei o de rereguarda, mentre que la Marina i els Marines eren pràcticament blancs en la seva totalitat. Tot i que ni el Secretari de la Guerra, Henry Stimson, ni el Secretari de la Marina, Frank Knox, eren sudistes (fins i tot Stimson provenia d'una família abolicionista de Nova York) sabien que el cos d'oficials d'ambdues armes incloïen a molts homes del sud, i temien problemes o fins i tot motins si s'imposava la integració a les Forces Armades. "Les tropes de color ho fan molt bé sota oficials blancs", va dir Stimson, "però cada cop que intentem aixecar-nos una mica més enllà d'on poden anar, ve el desastre i la confusió".
  El 1942, quan ja era conscient de l'extermini jueu rebutjà permetre qualsevol intent sistemàtic de rescatar als jueus europeus refugiats i portar-los cap als Estats Units. Al maig de 1943 va escriure a Cordell Hull (la seva esposa era jueva) "No crec que puguem fer res més que seguir estrictament amb les actuals lleis d'immigració". Al gener de 1933 Motgenthau va tenir èxit en persuadir-lo que es creés una Agència de Refugiats de Guerra al Departament del Tresor. Això va permetre que s'incrementés el nombre de jueus refugiats immigrants als Estats Units entre 1944 i 1945. En aquest moment, però la major part de les comunitats jueves europees ja havia estat assassinada a l'Holocaust.
  Estratègia i diplomàciaModifica
  Plans de postguerraModifica
  Churchill, tenint present que el Regne Unit havia entrat en guerra el 1939 en defensa de la independència de Polònia, així com de les promeses que se li havien fet al govern a l'exili de Londres, va fer tot el que va poder per acordar que Stalin permetés establir-se un govern no-comunista i permetés unes eleccions lliures a la Polònia alliberada, si bé va ser incapaç d'enfrontar-se a Stalin sobre la mesura de les fronteres poloneses de postguerra. Però Roosevelt no estava interessat a enfrontar-se amb Stalin per dos motius: el primer, perquè creia que el suport soviètic seria essencial per a la projectada invasió del Japó, en la que els caps Aliats temien que tindrien un altíssim nombre de baixes. Roosevelt temia que si Stalin se sentia provocat sobre la qüestió polonesa, podria renegar del seu acord de Teheran sobre entrar en guerra contra el Japó. El segon era que ell veia a les Nacions Unides com la darrera solució pels problemes de postguerra, i temia que el projecte fracassaria sense la cooperació soviètica.[19]
  Quart Mandat i Mort, 1945Modifica
  Eleccions de 1944Modifica
  Previnguts del risc que Roosevelt pogués morir en aquest mandat, s'insistí perquè Henry Wallace,[20] a qui es veia com a massa prosoviètic, deixés la vicepresidència. Si bé s'hi resistí en un inici, al final Roosevelt accedí a substituir a Wallace pel desconegut senador Harry Truman. A les eleccions de novembre, el duet Roosevelt & Truman van obtenir el favor del 53% de l'electorat, guanyant en 36 estats, contra el governador de Nova York Thomas Dewey. Després de les eleccions, el Secretari d'Estat més longeu de la història americana, Cordell Hull, es retirà, sent succeït per Edward Stettinius Jr.
  Darrers dies, mort i reputació pòstumaModifica
  El President abandonà la Conferència de Jalta el 12 de febrer de 1945, volant cap a Egipte i embarcant-se al USS Quincy al Gran Llac Amarg, prop del Canal de Suez. Allà rebé la visita l'endemà del rei d'Egipte, Farouk I i de Haile Selassie, emperador d'Etiòpia. El 14 de febrer tingué una trobada històrica amb el Rei Abd al-Aziz ibn Saud, el fundador de l'Aràbia Saudita, una trobada que encara avui té un gran significat en les relacions entre els Estats Units i l'Aràbia Saudita.[21] Després d'una trobada final entre Roosevelt i Winston Churchill, el Quincy enfilà cap a Alger, arribant el 18 de febrer, on Roosevelt conferencià amb els ambaixadors americans a Gran Bretanya, França i Itàlia.[22]
  Després de la Conferència de Jalta, les relacions entre els aliats occidentals i Stalin es deterioraren ràpidament, igual que la salut de Roosevelt. Quan es dirigí al Congrés després de tornar de Jalta,[23] molts se sorprengueren de la seva aparença d'ancià i de malalt. Va parlar des de la seva cadira de rodes (una concessió sense precedents a la seva incapacitat física), però demostrà seguir en plena lluïdesa: "La Conferència de Crimea va dir, ha de ser el final d'un sistema d'acció unilateral, de les aliances exclusives, de les esferes d'influència, dels equilibris de poder i de tots els altres sistemes que han estat provats durant segles i que sempre han fracassat. Proposem substituir-los per una organització universal dins la qual totes les nacions amants de la pau tinguin finalment l'oportunitat d'unir-se".[24] Molts dels oients van dubtar que la proposta de les Nacions Unides obtingués aquests objectius, però no dubtaven de com n'estava Roosevelt de convençut dels seus ideals. Roosevelt sovint és acusat de confiar cegament en Stalin, però en els darrers mesos de la guerra va seguir una línia més dura. Durant març i abril envià durs missatges a Stalin, acusant-lo de trencar els seus compromisos de Jalta sobre Polònia, Alemanya, els presoners de guerra, etcètera. Quan Stalin acusà als aliats occidentals de preparar una pau per separat amb Hitler a esquenes seves, Roosevelt respongué: "No puc evitar un sentiment de ressentiment cap als seus informadors, siguin els que siguin, per aquestes vils interpretacions de les meves accions o les dels meus subordinats de confiança".[25]
  Herbert C. Hoover (R) President dels Estats Units
  4 de març de 1933 - 12 d'abril de 1945 Succeït per:
  Alfred E. Smith (D)
  1 de gener de 1929 - 31 de desembre de 1932 Succeït per:
  ↑ Susan Estabrook Kennedy, The Banking Crisis of 1933 (1974); the bankers asked the state governors to issue proclamations closing the banks; see "Bottom," Time Magazine March 13, 1933 online at time.com.
  ↑ Saudi-US relations article re historic meeting on Great Bitter Lake
  Política exterior i Segona Guerra MundialModifica
  Beschloss, Michael. The Conquerors: Roosevelt, Truman, and the destruction of Hitler's Germany, 1941–1945. New York: Simon & Schuster, 2002. ISBN 978-0-684-81027-0.