text: KBÒRIES MATINERES: MAI CAMINARÀS TOT SOL
  MAI CAMINARÀS TOT SOL
  Quan caminis travessant una tempesta
  manté el cap en alt,
  i no tinguis por de la foscor;
  al final de la tempesta hi ha un cel d'or
  i el dolç i argentí cant de l'alosa.
  Camina creuant el vent,
  camina creuant la pluja,
  encara que els somnis es vegin sacsejats i colpejats.
  Camina, camina amb esperança en el teu cor,
  i mai caminaràs tot sol,
  mai caminaràs tot sol.
  Aquest himne, adoptat pel Liverpool F.C., podria haver estat sonant com a música de fons quan el primer organisme unicel.lular va decidir associar-se amb un altre per constituir una nova casta d'organismes vius. Un dels salts evolutius més importants de la història de la vida.
  Ara mateix, amable lector, al temps que llegeixes relaxadament al sofà, dins del teu cos hi ha una activitat frenètica. El teu cor batega, respires, paeixes el darrer panxó, escoltes música, els teus teixits es regeneren. Tot gràcies a una divisió del treball cel.lular que ha permès arribar als nivells de complexitat que observam en els animals, de totes formes i tamanys, que en el món existeixen o han existit.
  Encara ignoram quins han estat els mecanismes que han intervingut en un procés que tanmateix no s'ha produït en una sinó en diverses ocasions, i de manera independent. Estudis recents de comparació genòmica amb els nostres parents unicel.lulars aporten nova llum. Sorprèn veure que molts del gens determinants en la multicel.lularitat ja eren presents en els organismes unicel.lulars, i que van adoptar noves funcionalitats en associar-se en un únic organisme. El reciclatge és una constant en la natura.
  Però per què la selecció natural va reforçar l'expansió d'aquesta nova casta d'organismes ?
  La multicel.lularitat proporciona alguns avantatges importants. Si sóc més gran n'hi haurà menys que se'm puguin menjar i més fàcil serà menjar-me els petits. L'especialització cel.lular dóna lloc a òrgans que permeten dur a terme diferents tasques simultàniament fent els organismes molt més eficients. Un d'aquests òrgans, l'aparell reproductor, permet una major difusió de l'espècie, i a partir d'aquesta fecunditat apareixerà una altra adaptació evolutiva cabdal, aparentment contradictòria amb la conservació de les espècies: la mort programada de l'organisme vell. Essència de tot el nostre imaginari d'ultratomba, del qual en parlarem un altre dia.
  Al mateix temps, aquesta expansió corporal es va convertir en nou hàbitat -un autèntic ecosistema interior- per a organismes microbians que viuen en simbiosi o saprofitisme amb l'amfitrió.
  Tant és així, que només els avenços en informàtica i seqüenciació genètica dels últims deu anys han permès descobrir, per exemple, que la majoria de les cèl.lules del cos humà no són humanes!. És més, les cèl.lules bacterianes que mos habiten superen les humanes en una proporció de deu a un.
  Aquesta invasió no és un perill sinó una importantíssima col.laboració en processos tant vitals com el creixement, la digestió o la immunitat, entre d'altres.
  Amb tot, la convivència cel.lular no està exenta de problemes. De tant en tant algunes cèl.lules decideixen deixar de col.laborar, eludint els mecanismes de control. Així apareixen els tumors cancerígens que, en expandir-se, poden acabar amb l'existència de l'organisme que els conté.
  El mateix trobam en les organitzacions socials humanes. Quan uns elements decideixen cercar el seu propi benefici en contra del interessos del grup, aprofitant-se dels seus recursos col.lectius, l'amenaça per a la integritat de l'organització és greu. És el cas dels corruptes del nostre model polític, contra els que, una vegada fracassada la prevenció i el control, només hi cap la cirugia, i d'urgència.
  El que en treim de tot és que la cooperació ha estat i és un dels motors importants en la història de la vida sobre la terra i molt especialment en la història de la humanitat, tant que mos ha duit a convertir-nos en l'espècie més influent del planeta.
  Seria llastimós que per falta de cooperació, deixàssim que els tumors planetaris que mos amenacen, acabin en metàstasi, fent perillar la vida d' aquest preciós puntet blau cel que mos acull.
  No oblidem, per tant, que mai caminam tot sols.
  Foto: C. Tiranya.
  http://www.investigacionyciencia.es/investigacion-y-ciencia/numeros/2013/2/el-origen-de-la-multicelularidad-10809
  http://www.ub.edu/web/ub/ca/menu_eines/noticies/2012/05/039.html
  http://www.espores.org/index.php?option=com_k2&view=item&id=284:multicelularitat&Itemid=6&lang=ca
  http://www.investigacionyciencia.es/investigacion-y-ciencia/numeros/2012/8/el-ecosistema-microbiano-humano-9351
  http://www.investigacionyciencia.es/investigacion-y-ciencia/numeros/2012/12/nuestro-segundo-genoma-10650