text: Jordi Graupera i els robots – Josep Sala i Cullell
  Josep Sala i Cullell febrer 20, 2019 febrer 20, 2019 Catalunya,Des del fiord
  Hi ha un famós conte d'Isaac Asimov on al candidat a l'alcaldia d'una gran ciutat americana l'acusen de ser un robot per a desacreditar-lo. Potser el polític és brillant, però qui vol ser governat per una màquina que no tindrà en compte les emocions i es basarà només en criteris tecnocràtics? Que l'empatia és una base del funcionament humà ho saben perfectament els escriptors de ciència ficció (Philip K. Dick va construir tota la seva literatura sobre aquest fet), i ho hem de tenir present els mestres, els metges i tothom qui treballa a la funció pública.
  Aquests dies penso molt en el concepte d'empatia quan segueixo el judici als presos polítics pels fets de la tardor de 2017, i me n'adono que parlar-ne implica fer un exercici de funambulisme sobre una corda. Per una banda és obvi que els nostres líders van cometre un error fatal quan no van tirar endavant la DUI, i que molts dels membres del govern van enganyar durant mesos la població i es van veure atrapats quan el referèndum de l'1 d'octubre va ser un èxit. Però per altra banda, com es pot atacar algú que porta un any a la presó de forma injusta, i que té al davant tota la maquinària assassina castellana i una sentència gairebé segura que li marcarà la vida? Dir "els hem de donar suport en tot" és de mesells, però criticar-los perquè "ens van trair i s'ho mereixen" és de psicòpates.
  El grup dins de l'independentisme més crític amb els presos ha estat el de Jordi Graupera, i els col·laboradors que li donen suport. Fa mesos que practiquen un to suposadament acadèmic i racional, però que sembla propi de qui s'ho mira tot de lluny i dóna lliçons de franc. El seu argument és que cal dir la veritat, que s'ha de tractar la gent com si fos adulta, i que l'obsessió per les formes és un dels mals del país – i hi estic d'acord. Però com pot ser que siguin tan incapaços de llegir l'estat d'ànim de la nació, de comprendre que per fer arribar un missatge, a l'aula o a la plaça pública, és necessari entendre com se sent el públic? Tots els que tenim més de trenta-cinc anys hem crescut dins el model pujolista, un sistema pervers que es va mantenir gràcies al xantatge emocional: voteu-me a mi, va dir el President, o tot allò que estimeu, el país i la llengua, morirà. Ara bé, denunciar-ho no implica renunciar a la importància de les emocions, ben al contrari, i menys en un moment de desfeta i replegament.
  Dit de forma planera, quan estàs trist la darrera cosa que necessites és que t'escridassin, encara que l'altre tingui la raó. I si els crits no t'afecten, potser sí que ets un robot.
  El procés de les primàries de Barcelona, el mecanisme que es va empescar Graupera per entrar a la política sense passar pels partits (això ho diu ell mateix en públic, no jo), va acabar amb insults contra els candidats que no eren de la colla. Els que no combreguen amb les seves idees són sistemàticament ridiculitzats, com uns inferiors intel·lectuals. Han atacat els presos polítics mentre declaraven a Madrid, i si algú en celebra les intervencions, aquests petits moments d'alliberament dins de l'ofec general, és considerat un immadur emocional. El missatge crític, necessari, queda diluït dins una tensió insuportable, com si els únics destinataris fossin els emprenyats i els ressentits, i qui demana una mica de calma és acusat d'oferir solucions homeopàtiques. A vegades sembla que el seu objectiu final sigui que tots desconnectem de la realitat i ens tanquem en el nostre petit món – un 155 emocional que certifiqui la nostra derrota. Ja sabem que teniu raó, però si us plau, deixeu-nos respirar i viure el dol.
  He coincidit amb Jordi Graupera només una vegada, quan va organitzar una trobada amb catalans residents a Noruega. El candidat es va asseure en una butaca, va fer que tothom es presentés, i a continuació va començar a impartir una classe magistral, amb intervencions de vint minuts la més curta, que portaven títols com ara "Història del pujolisme" o "Colau i la superilla". Jo no hi entenia res. Un acte muntat un divendres a la tarda, de tardor i a Oslo, suposadament per sentir les opinions de la gent, convertit en una lliçó acadèmica? Com pot ser que algú preparat i amb estudis llegís tan malament la situació? Si arriba a ser alcalde, farà el mateix a les reunions amb els veïns o quan tingui un conflicte urgent? Els posarà el powerpoint "Història del Districte Cinquè des de 1897"? L'empatia, una altra vegada, la capacitat de percebre l'entorn. El parell de vegades que vaig detectar un punt i a part vaig aprofitar-ho per burxar una mica, i vaig veure que Graupera no s'ho prenia gens bé. No m'estranya, per tant, que ara es dediqui a fer podcasts amb amics on tots es donen la raó, com si fossin líders de Podemos (no compto les tertúlies radiofòniques, perquè allò són monòlegs amb papers assignats, no debats reals). Aquell dia vaig marxar al cap de dues hores, i encara xerrava.
  Al final del conte d'Asimov, el candidat agredeix un ciutadà durant un acte públic, fet que seria impossible per una màquina. La implicació és que aquest ciutadà també era un robot camuflat, però el gest és suficient per fer-li guanyar l'alcaldia. Veurem Graupera sacrificant els acòlits per mostrar-nos que ell també és humà? Ho sabrem aviat.
  Anterior Quatre ratlles sobre… Retorn al Sol, de J.M. Francès
  Climent Rodas Soler ha dit:
  febrer 20, 2019 a les 5:31 pm
  Em trec el barret!!! Però que fem? Cap a on anem?
  febrer 20, 2019 a les 6:06 pm
  Jo hi era en aquella trobada de catalans a Oslo i puc afirmar que:
  1) Dels deu catalans que deuria haver-hi, nomes 4 eren de Barcelona, per tant en Jordi nomes podia rascar quatre vots.
  2) Les master class van ser memorables, no va dir res que no fos interessant.
  3) Tu no vas venir a escoltar al Graupera, tu vas venir a dirli al Graupera frases com:
  Els majors de 35 anys tenim un bon record de la Barcelona de Maragall.
  Els catalans no tenen la cultura democratica que tenen els Noruegs i lo de les primaries no funcionara.
  4)Les teves preguntes no eren preguntes, eren autofelacions, no paraves de parlar i no anaves enlloc, insisteixo: vas venir desde Trondheim amb el discurs i les preguntes preparades.
  5)El Graupera et va fotre un repas que nomes vas poder aixecar-te i marxar mentres ell parlava, i ell si que et va dir Adeu.
  Per acabar nomes dir, que entenc la teva frustració, no ha de ser fàcil ser independentista i treballar de professor d'espanyol.
  Josep Sala i Cullell ha dit:
  febrer 20, 2019 a les 10:42 pm
  Mira, m'havia deixat les referències a Maragall, ja no les recordava.
  febrer 20, 2019 a les 7:58 pm
  Com es diu el relat d'Asimov? Voldria llegir-lo.
  Em sembla increïble que algú tan espavilat com Graupera pugui cometre aquests errors i el seu equip de campanya no hagi posat ordre fa mesos entre els seus portaveus més mediàtics (els egos de Vila i Dédeu). Em sorprèn menys quan vaig saber que la Carracelas i el Martí, la seva parella, formen part de l'equip de campanya. La gestió que van fer de les primàries amb un reglament ad hoc fou un desastre i això que van guanyar. La seva política és de terra cremada. Només cal veure com la resta de candidats que no són de la colla han desaparegut o ja no fan campanya malgrat alguns tenen un lloc a la llista. La meva impressió és que volen perdre (per ells significa no obtenir cap regidor) per fer martirologi intel·lectual i poder queixar-se des d'una posició superior. No han aprés res de la derrota a l'Ateneu. Dit això els votaré perquè la resta són pitjor i seria molt sa tenir una veu no processista a l'Ajuntament. I perquè al final s'ha de votar idees i pensament crític. Focalitzar en el seu entorn més tòxic i el vot útil seran els arguments de la partitocràcia que s'amaga darrera de l'empatia de la majoria dels votants enganyats.
  febrer 20, 2019 a les 9:15 pm
  És el penúltim de "Jo, Robot", titulat "Evidència".
  febrer 20, 2019 a les 9:47 pm
  No entenc el segon comentari de que "no ha de ser fàcil ser independentista i treballar de professor d'espanyol.". Per què, exactament? Tampoc la tàctica d'intentar desacreditar (amb arguments ben irrisoris, per cert) l'autor d'aquest post.
  febrer 20, 2019 a les 10:40 pm
  Jo sóc mestre d'institut i és una de les assignatures que dono. Però ai, la claca de fanàtics.
  febrer 21, 2019 a les 8:11 am
  No estic d'acord amb el concepte derrota. Les batalles son com la Patum de Berga hi ha moments per apretar i col·locar-te on vols dins la plaça i moments per descansar i deixar-se portar. No sempre pots apretar.
  febrer 21, 2019 a les 1:27 pm
  Tu ets com el Biel Figueres. Només et vas apropar al Graupera per intentar enfonsar-lo després si no acceptava el xantatge de sempre del PDECAT i es venia les primàries i els seus participants per salvar-los el cul a BCN.