text: Escenografia - Wikiwand
  For faster navigation, this Iframe is preloading the Wikiwand page for Escenografia.
  L'escenografia o pintura d'escena té les seves arrels al teatre grec. Els grecs van usar el periacte, artifici especial que empraven en els seus teatres per canviar decoracions. Consistia en un aparell prismàtic de revolució amb un paisatge diferent pintat en cadascuna de les seves tres cares. Hi havia un periacte en cada costat de l'escenari, i en girar quedava canviada la decoració. A l'Èdip Rei de Sòfocles (430 aC), per exemple, el prisma que se situava a la dreta representava el districte de la ciutat de la qual formava part el palau central, i el periacte de l'esquerra mostrava en perspectiva la camp àtica per on entraven els personatges que venien de Delfos. El periacte és l'origen dels bastidors, usats per primera vegada el 1620, al teatre Farnesio de Parma. El bastidor és una armadura de llistons sobre el qual s'aplica un llenç o paper i s'utilitza pintant sobre les dues cares: cadascuna correspon al paisatge o arquitectura que ha de representar l'escenari, el teló de fons dóna les característiques principals.
  El renaixement ens dóna per primera vegada un teatre (l'Olímpic de Vicenza, 1585, obra de l'arquitecte Andrea Palladio) un escenari de fusta, síntesi grandiosa de l'estètica arquitectural de l'escenografia de l'època, i que consistia que la decoració estigués disposada segons els cànons artístics de la perspectiva lineal. Columnes corínties, baixos relleus, estàtues, i cornises adornen la façana escènica. Enmig s'obre la porta major, o porta reial, segons Vitrubio, perquè només els actors principals apareixien per ella, a manera del teatre grec. A través de l'obertura es veuen palaus de relleu aplanat, reduïts en perspectiva, formant un carrer que sembla ser la de Tebes, perquè aquesta va ser la ciutat en què va regnar Èdip, i amb la tragèdia del mateix nom es va inaugurar el teatre. La il·lusió òptica de l'extensió del carrer és completa. Gradualment va anar transformant-se la decoració fixa en mòbil, i l'escena va tenir una època majestuosa i brillant tant a Itàlia com a França. L'òpera va participar en el desenvolupament, perquè era un gènere que reclamava gran presentació i suport econòmic. Però perquè aquestes noves conquestes cobressin importància era necessari que l'arquitecte, que era al seu torn constructor i pintor, anés deixant pas als escenògrafs, és a dir, als especialistes en l'art de crear climes escènics.
  Noves tendències en l'escenografia
  Tot contribueix a la formació de les noves tendències escenogràfiques perquè els problemes deixin de ser d'ordre exterior. Les habitacions es tanquen amb parets i plafons, perquè el naturalisme exigeix una realitat ambient que no s'aconsegueix amb bastidors i telons de fons. El gas substitueix la il·luminació amb espelmes i llànties d'oli. El 1887, el Teatre Lliure d'Antoine, a París, buscava la veritat en el decorat fent aparèixer una font de la qual brollava aigua durant la representació. Les estètiques se succeeixen com les teories; així veiem com el simbolisme necessita una nova fórmula (1890): La decoració ha de ser una pura ficció ornamental que completi la il·lusió per les seves analogies de color i de línies amb el drama . Pintors com Maurice Denis i Odiló Redon es van adherir a aquest principi i un home de teatre com Lugné-Poé va donar el seu talent a les iniciatives del moment en teatre de l'Oeuvre (1892).