text: Club de Pilota Valenciana de Benifaió
  Altres blogs relacionats
  Escrit a la FPV sobre el pes de les pilotes de vaqueta
  Equip infantil d'Almussafes, de mal en pitjor
  Fotos dels xiquets en diferents campionats
  Pilota valenciana - Generalitats
  Equip infantil d'Almussafes - Galotxa El Corte Inglés 2009
  JECV - Galotxa 2008-09 (Equip infantil d'Almussafes)
  Dedicat al Club de galotxa de Benifaió: Cavallers... va de bo
  (Ja és temps d'enrecordar-se'n, ja és temps de reconeixements...)
  De esquerra a dreta: Coto, Joselito, Cèsar, Eduardo i Alfredo
  Crec que ha arribat l'hora de què algú es faça càrrec de posar al Club de Pilota Valenciana de Benifaió (modalitat de galotxa) al seu veritable lloc en la història de l'esport d'aquest poble, de fer-li justícia, al cap i a la fi.
  Amb tota la humilitat de què soc capaç però també, per què no?, amb un pessic de valentia, m'he arrogat aquesta responsabilitat —un gran atreviment, pensant-ho un poquet, si més no, perquè fa quatre dies mal contats que m'he introduït en este món de la pilota— per a descriure i resumir la seua trajectòria i el gran mèrit que té aquest grup d'aficionats al nostre esport autòcton, esport oblidat per la gran majoria de valencians què han caigut sota l'encant d'altres activitats esportives molt més mediàtiques com per eixemple, futbol i basquetbol.
  De la mà de Vicent Pla Sanleonardo («Coto», porta per nom de "guerra") actual president amb una immensa afició i un tarannà lluitador i compromés, aquest jugador ha contribuït de manera decisiva que el club haja aguantat des de l'any 1984 en què naix fins al temps present.
  En aquell any, ja tan llunyà, un home anomenat Francisco Beltrán Segarra "el Chatarrero" es va posar mans a la feina donant els passos necessaris (alçant acta notarial) per a constituir el que seria el naixement d'este històric club. Ell li va donar el primer patrocini i la primera espenta i açí queda constància. En la actualitat els jugadors açí presents continuen tirant del carro.
  Son 24 anys d'estar ahí, (no he esperat als 25, les Noces d'Argent, per si esdeveniments imprevisibles no desitjats pogueren malmetre la continuitat, preguem que no siga així) de no flaquejar i continuar la lluita, en primera, en segona i, els darrers anys, en tercera categoria, devallada fàcilment explicable si tenim en compte que els anys no passen en va i que molts jugadors d'equips rivals podrien ser fills d'ells, si ens atenem l'edat, i amb això vull dir què poden superar-los en força però mai en ganes.
  (Anexe: per a la temporada 2008-2009, cal dir que han pujat a segona categoria i ahí estan defenent-se com poden de la força amb què espenten els joves d'altres equips. Enhorabona!!!)
  Descrivint als jugadors...
  També és de destacar, i molt, la tasca que fa el feridor Eduardo, el qual "arruixa" unes pilotetes al que està al bot què no li resulta gens fàcil jugar-les amb comoditat facilitant el treball dels companys que no se les han de veure amb pilotes massa difícils. Té 68 anys. ("Ahí es ná")
  Un xicotet poema descriguent la seua faena:
  Esmentem ara a José Luís, que es el delegat, el que hi porta tota la paperassa del club, li dona brillantor a les pilotes deixant-les com espills, es fa càrrec de la intendència: porta l'aigua a les partides locals, acorda l'horari, emplena les actes, etc... i està sempre ahí, quan falta algun altre membre de l'equip, per a substituir-lo. L'heroi ocult, diria jo. Quan es posa de punter no ho fa gens malament encara que ell no s'ho vullga reconèixer. He aconseguit aquesta foto de manera astuta i aprofitant un "lapsus" de l'al·ludit.
  I finalment, ens queda Alfredo, jugador de frontó què ha entrat fa poc a provar la galotxa, injectant dinamisme i joventut a l'equip i que està aprenent a conéixer la pilota en aquesta modalitat. Què he dit? Per la mort de Déu, conéixer la pilota... tasca molt complicada... si fins els mateixos profesionals encara els costa "llegir" per on eixirà del rebot en algunes ocasions. El ben cert és que té una "palma" molt poderosa; quan està inspirat fent el bot es capaç de col·locar la pilota al "pouet", lloc anomenat en l'argot pilotari, que es troba ubicat al costat esquerre del rest i què resulta complicadíssima de tornar fins per als surdos, si no son reboters experimentats.
  Hauria d'anomenar alguns altres integrants que han passat pel club però que ja no hi son i em ve a la memòria Fayos, el barber al que, de pura casualitat, vaig veure un dia en la canxa i li pegà per provar el bot resultant, per a sorpresa meua, que va traure una palma quasi tan potent com la d'Alfredo. Em deixà de pedra. Li vaig preguntar a Coto cóm era això i m'explicà que va jugar una temporada amb ells.
  Senyors, aquest esport no és del tipus de petanca, bolos o escacs, per citar-ne alguns dels més reposats, aquest esport és, per contra, una demostració de força i coordinació (rapidesa de cames i braços), habilitat (joc de monyica, reflexos i col·locació, coneixement dels punts febles del rival i anticipació de la seua jugada), destresa per a pegar-li amb la mà —què no és precisament una raqueta de tenis— a una pilota tan xicoteta que ve com un coet i tornar-la fent-la brunyir de la velocitat que se li imprimix quan va ben colpejada, (en l'argot es diu: "correguda de mà), tot açò entre altres moltes virtuts que té i que el fan tan especial i volgut per qui el tasta una miqueta, però que, al mateix temps, requerix d'una fortesa física que ja està minvant en estos pilotaris. Els que ens erigim com a defensors d'aquesta disciplina hem de ser conscients què mai podrem competir en popularitat amb els esports d'àmbit nacional i internacional però tampoc crec que es tracte d'això. Senzillament hem de consolidar el lloc què ocupa en la nostra comunitat, encara que eixa manca d'igualtat no li resta si no què augmenta el mèrit de jugadors valencians d'haver-hi guanyat en més d'una modalitat al Campionat Europeu de Pilota a Mà en moltes edicions com a Selecció Valenciana. I açí voldría deixar un enllaç que parla més en profunditat d'aquest tema i que aclarix, més si cap, la tristement famosa manera de ser que tenim: el meninfotisme valencià. http://www.elpalleter.com/actualitat/opinions/noticies/01052004.htm Ahí estarem els poquets enamorats del joc de pilota que quedem i per la meva part faré el possible per a aconseguir més aficionats, encara que siga mitjançant l'ajuda d'Internet i recolzant al meu fill, al què també li ha entrat el "cuquet" i al que més avant faré referència molt breument ja que aquest article va dirigit als veterans. Aquest club/equip de galotxa (una de tantes modalitats dins d'aquest esport de la pilota i les quals estan descrites més avall, en una entrada anterior) ha anat escampant el nom de Benifaió per molts altres pobles de la comunitat arran d'haver-s'hi presentat ininterrompudament, des de l'any de la seua fundació, a tots els campionats oficials de galotxa per a aficionats que s'han organitzat si n'exceptuem un any o dos, segons recorda el mateix president, que no varen participar al trofeu Interpobles i que junt amb el d'El Corte Inglés son considerats els més importants. Des d'aleshores fins ara estan ahí, que no es poc, si ens posem a reflexionar-ho. La modalitat de galotxa —que és una evolució d'un altre joc anomenat "perxa"— va nàixer pels carrers i al carrer Ermita d'aquest poble van començar a jugar. Més tard, i com si hagueren sigut desterrats, continuaren jugant en un carreró que naix travesser del camí Marjal i que formen dos naus més enllà de les piscines municipals i l'empresa Secna; muntaven una xarxa de tela a cada banda del carrer per a què les pilotes no es perderen (son molt cares) i disposaven d'una escala per a pujar a les teulades d'"uralita" a recuperar aquelles que es quedaven penjades allí dalt.
  En aquell carreró (el de la foto) s'ajuntaven uns quants aficionats per a veure les partides. Aficionats què, per desgràcia, no han augmentat en nombre si no què, més bé al contrari, han anat minvant per la llei natural de la vida i la mort i perquè aquest esport no aglutina molta gent, tot i que és d'una plàstica i bellesa extraordinària.
  Amb una mitjana d'edat que ronda els cinquanta anys, hui per hui, el gran mèrit d'estos pilotaris és seguir ahí, fent pinya, al peu del canó. Per damunt de tot es fa palesa la constància d'aquesta colla, jugadors i afició, que s'ha mantingut durant tants anys. Seria bonic que des de la corporació municipal, trovaren un foradet per a fer-los un merescut homenatge. Sense cap dubte ja els tocava gaudir de la canxa de pilota que l'Ajuntament fa uns anys què ha construït en el poliesportiu, què en una segona fase s'ha cobert i que estan gaudint des d'aleshores no sols ells si no també molts equips d'altres pobles que s'han donat cita per a disputar finals de campionats provincials i autonòmics i que també l'han adoptat com a seu per no tindre canxa al seu propi poble, és el cas de Marquesat (club de la mancomunitat de pobles Alfarb-Catadau-Llombai), que estàn reformant el seu carrer, o també Algemesí.
  Canxa municipal de pilota en Benifaió
  "La canxa de Benifaió es va inaugurar a principis de desembre del 2005 coincidint amb les finals del Campionat Autonòmic de Galotxa Trofeu Interpobles, en un acte emotiu encapçalat pel president de la Diputació de València, Fernando Giner i al que no faltaren jugadors veterans que durant estos 20 anys han continuat treballant per la pilota al seu poble. Esta localitat de la Ribera Alta del Xúquer és una referència per al nostre esport, amb més de 20 anys de participació a les competicions clubs de Galotxa de la Federació de Pilota Valenciana." (Extret de la revista Rebot de la F.P.V)