text: "Another brick in the wall" | Blog de Roger Vilalta
  This entry was posted in Actualitat, Anàlisi informacions, Articles, Media and tagged Catalunya, Corrupció, desafecció, Els matins, Mitjans de comunicació, Oriol Pujol, TV3.
  6 thoughts on ""Another brick in the wall""
  21 Març 2013 a les 19:00
  Exacte! La clau no està en el respecte o no de la pressumpció d'innocència únicament sinó, i sobretot, en la legitimitat. Està legitimat un càrrec públic per defensar els interessos públics si està sota sospita? Entrem al terreny de l'ètica. I l'ètica, i el sentit comú, diuen que no. Bon post. Salutacions.
  21 Març 2013 a les 19:47
  Moltes gràcies, altre cop, Marisol! Pel comentari, per la lectura i per l'apunt -que no crítica ;-)- via twitter.
  Com dius, en l'anàlisi de la tasca dels nostres representants polítics no ens podem quedar només amb la general observació dels drets jurídics individuals que els emparen a ells com a tota la resta de ciutadans.
  La particularitat de la funció dels nostres càrrecs electes és precisament que ells actuen obeint el mandat que els ha estat prestat per la ciutadania. La seva tasca pública (per tant, la seva "carrera" política) no és transcendent en sí mateixa sinó únicament en tant que representa la suma de moltíssimes voluntats.
  I això ens/els obliga a entrar forçosament en el terreny de l'ètica.
  Llàstima que en general els mitjans optin per desviar-nos d'aquest terreny pantanós (per ser extremadament qüestionador).
  21 Març 2013 a les 20:34
  Una cosa s'ha de reconèixer… cracks. Autèntics cracks… es clar que són molts anys per teixir complicitats amb els mitjans afins i propis, perdó, públics. Tot aixo que expliques: són 2-3 dies, amb menys de 24 hores d'alguna manera els discursos s'han uniformitzat. Existirà un "llibre d'estil per situacions d'emergència" en totes i cada una de les redaccions o són reunions i trucades a altes hores de la matinada…Don Vito. Cosa?. Niente… una piccola cosa. Oriol, si sa, giovane, inesperto…Padrino, cosa facciamo… Fora conyes, es sorprenent.
  Bon post nano! En el moment just!
  22 Març 2013 a les 12:35
  En aquests moments, tal és el nivell de connivència entre uns i altres, de taules de sopars compartides entre representants polítics i directors de mitjans…, que la arxifamosa trucada és obviable.
  El que resulta interessant és corroborar com la realitat de totes les institucions democràtiques (i aquí també hi incloc les mediadores, com els mitjans de comunicació massius) avancen en paral·lel a la realitat ciutadana. De vegades, sembla que les línies no són paral·leles i que la ciutadania és tinguda en compte, que pot participar de la realitat institucional així com que dels debats d'actualitat. Però només ho sembla, perquè normalment les interpel·lacions o les consultes a la ciutadania són plantejades en un plànol superficial, en un plànol llunyà dels veritables neguits ciutadans i, sobretot, fugint de posar el dit a la llaga en les qüestions que poden suscitar malestar i, en conseqüència, qüestionament sincer de la realitat institucional.
  I la pregunta que 'Els Matins' no va fer quan tocava fer és un perfectes exemple d'aquestes esquizofrèniques vides paral·leles.
  Altre cop, Marc, merci pel comentari!
  26 Març 2013 a les 01:00
  El més curiós és la satisfacció amb la que s'ha rebut arreu la delegació de funcions quan ell havia assegurat que dimitiria.
  Hi afegeixo, a més, que ha delegat funcions que li han estat delegades per la organització del partit: És president del grup parlamentari i Secretari General perquè el seu partit hi confia. En canvi, és diputat perquè l'elector hi ha confiat.
  Que hagués conservat els càrrecs de confiança del seu partit no m'hauria semblat tant greu: CiU confia en qui vulgui i ja s'ho faran si els pren la cartera.
  En canvi, el que es posa en pressumpte dubte és la seva gestió d'allò comú, i per tant, la confiança que li ha atorgat la ciutadania pq s'assegués al parlament. Del que hauria hagut de dimitir és de la seva condició de diputat.
  I, si finalment la justícia l'absol, hauria de veure restituits tots els seus drets. D'això no n'hi ha d'haver cap dubte.
  Molt bona observació, Roger. Gràcies!
  3 Abril 2013 a les 21:35
  La premsa ha indultat Pujol! Quina gran notícia! La premsa cada dia és més poderosa. Els medis estableixen judicis alternatius on es condemna sense escrúpols al pobre desgraciat que no gaudeix del seu mantell protector amb la mateixa tranquilitat d'esperit que es perdona les malifetes d'aquells a qui es deu obediència. Si senyor, la premsa s'acosta al poder absolut…ja té el poder judicial…ara només falta el legislatiu i l'executiu