text: Ens passem mitja vida cercant el nostre destí i, com gairebé totes les coses que desitgem amb força, quan el trobem no ens agrada mai del tot. El destí es congria entre les tenebres i els silencis que bullen en el nostre cap, i es passeja fatalment pels nostres somnis. Tots som responsables del nostre destí, de la mateixa manera que som responsables de la cara que fem a primera hora del matí, quan somnolents ens llevem del llit.
  Diuen que és inútil lluitar contra un destí que està escrit, marcat a ferro roent en algun indret de l'infinit, però ningú el coneix, ningú sap què hi ha escrit en aquesta escorça. El destí és una matèria volàtil, com totes les coses que no són i, de fet, és més difícil lluitar contra un passat ja aposentat definitivament en la nostra vida, que contra un futur on, com deia el poeta, tot encara està per fer i tot és possible.
  A hores d'ara el destí és un luxe que la majoria ja no ens podem permetre. El destí és cosa de gent que aspira a contemplar l'eternitat des de l'altura d'una estàtua de bronze, la resta de mortals ens hem de llevar cada dia, ens agradi o no, estigui escrit amb lletra menuda o mig esborrat, cada dia hem de donar de menjar al nostre destí, no sigui que se'ns mori d'inanició o que s'escoli per un embornal, barrejat amb la humitat de la matinada.
  El destí és cosa d'hisendats i d'exdirectius de banca i està escrit en les actes notarials, la resta, voluntàriament o per força, haurem d'optar per la insubmissió, haurem de refer diàriament la nostra cara amb aigua freda i obrir les finestres encara que glaci, per deixar que penetri en nosaltres l'únic destí de la humanitat, el destí que ens obliga a escriure la nostra història cada dia.