text: - Míting de Louise Michel: El 20 de febrer de 1883 se celebra a la Salle des Folies-Montrouge del XIV Districte de París (França) un míting públic de la destacada militant anarquista Louise Michel. L'acte, organitzat pel grup «La Vengeance Anarchiste» del XX Districte de París, tingué com a tema la repressió desencadenada arran de l'anomenat «Procés dels 66» jutjat pel Tribunal Correccional de Lió (Arpitània). A l'acte, al qual assistiren uns cinc-centes persones i en el qual hi hagué aldarulls a la porta d'entrada, parlaren a més de Louise Michel diversos anarquistes. El grup «La Vengeance Anarchiste» edità posteriorment, el 6 de març i l'1 d'abril de 1883, dos números d'un periòdic del mateix nom.
  - Lucien Pissarro: El 20 de febrer de 1863 neix al IX Districte de París (França) el pintor, escultor, gravador i editor anarquista Lucien Camille Pissarro. Era el fill major del pintor impressionista anarquista Camille Pissarro i de Julie Vellay, filla d'un viticultor que havia entrar al servei domèstic del pintor i que esdevingué la seva model i companya. Fugint de la guerra francoprussiana, sa família s'instal·là en 1870 a Londres (Anglaterra) i el 14 de juny de 1871 Camille i Julie, que estava embarassada del quart fill de la parella, es casaren civilment a Croydon (Londres, Anglaterra); ambdós tingueren en total vuit infants. Dies després de la cerimònia, els Pissarro retornaren al continent i s'instal·laren, primer, a Louveciennes (Illa de França, França) i, poc després, a Pontoise (Illa de França, França). Lucien Pissarro cresqué envoltat d'amics de son pare (Paul Cézanne, Édouard Manet, Claude Monet, etc.) i començà a dibuixar i a pintar. D'antuvi conreà la pintura paisatgística i a parir dels anys vuitanta s'interessà per l'escultura i la xilografia. Entre 1884 i 1890 treballà per la societat d'impressió i d'edició artística «Manzi, Joyant et Cie». En 1886 participà amb son pare en la VIII Exposició Impressionista, on mostrà 10 pintures, fortament influenciades pels seus amics Paul Signac i Georges Seurat. Fou un dels primers artistes en reivindicar el moviment neoimpressionista, exposant el I Saló dels Independents i en 1888 a Brussel·les (Bèlgica) amb el grup avantguardista «Les Vingt». En 1890 marxà cap el Regne Unit i s'instal·là definitivament a Londres. En 1891 va fer una conferència sobre l'impressionisme al Art Workers Gild. El 10 d'agost de 1892 es casà a Richmond (North Yorkshire, Anglaterra) amb la il·lustradora artística Esther Levi Bensusan. Entre 1893 i 1897 la parella visqué a Epping (Essex, Anglaterra). El 8 d'octubre de 1893 nasqué l'únic infant de la parella, Orovida Camille Pissarro, que amb el temps esdevindrà una pintora i gravadora reconeguda. El maig de 1893 participà amb dibuixos en el número especial dedicat a l'Anarquia de la revista La Plume i en 1894 col·laborà en la sèrie londinenca de la revista anarquista francesa Le Père Peinard; en aquests anys també col·laborà en el periòdic de Jean Grave La Révolte. En 1894 creà a la seva casa d'Epping, molt influenciat per William Morris i la seva «Kelmscott Press», l'editorial «Eragny Press», que jugà un important paper en el desenvolupament de l'edició artística europea i que prengué el nom d'Éragny-sur-Epte (Picardia, França), població de la seva residència familiar, publicant 32 llibres fins al 1914. En 1895 il·lustrà, amb Louis Anquetin i Félix Valloton, el llibre del propagandista anarquista Zo d'Axa Le grand trimard. En 1896 abandonà la Societat dels Independents. El març de 1897 patí un vessament cerebral, cosa que li va impedir pintar fora de casa fins el 1905. L'abril de 1897 es traslladà amb sa família la número 62 de Bath Road, al barri de Bedford Park de Chiswick (Londres, Anglaterra). Entre 1897 i 1908 col·laborà amb dibuixos per la publicació llibertària Les Temps Nouveaux. A partir de 1902 visqué amb sa família al número 27 de Stamford Brook Road, al mateix barri londinenc de Chiswick. En 1903, amb els artistes llibertaris Maximilien Luce i Théo van Rysselberghe, il·lustrà el llibre del propagandista anarquista Jean Grave Les aventures de Nono. Entre novembre i desembre de 1904 exposà al New English Art Club (NEAC) de Londres, societat artística alternativa a la Royal Academy, i dos anys després n'esdevingué membre. En aquests anys establí una forta amistat amb els artistes prerafaelites i els pintors plenairistes. Conegué Charles Ricketts i Charles Shannon i contribuí amb gravats a la seva revista The Dial. En 1907 entrà en el Walter Sickert's Fitzroy Street Group i en 1911 fou un dels cofundadors del londinenc Camden Town Group, que agrupava els artistes britànics postimpressionistes. Entre 1913 i 1919 pintà paisatges a diferents indrets (Dorset, Westmorland, Devon, Essex, Surrey i Sussex). El maig de 1913 realitzà la seva primera exposició individual a la Carfax Gallery de Londres. El juliol de 1916 esdevingué ciutadà britànic. Amb James Bolivar Manson i Théo van Rysselberghe, en 1919 fundà el «Monarro Group», que tenia com a finalitat promoure la pintura dels artistes impressionistes Claude Monet i Camille Pissarro (el nom ve d'ajuntar el principi i el final dels llinatges dels dos artistes); aquest grup contribuí fortament a la divulgació de l'impressionisme al Regne Unit, però deixà de funcionar tres anys més tard. Entre 1920 i 1930 exposà moltes vegades, en ocasions amb son pare i sa filla. Entre 1922 i 1937 pintà regularment al migdia francès i també al comtat anglès de Derbyshire. Entre 1934 i 1944 exposà a la londinenca Royal Academy. Lucien Pissarro va morir el 10 de juliol de 1944 en una petita casa de camp a Hewood (Comtat de Somerset, Anglaterra), on s'havia traslladat en 1940 fugint dels bombardeigs alemanys. En morir, la vídua donà el seu arxiu a l'Ashmolean Museum d'Oxford (Oxfordshire, Anglaterra).
  - Laurence Jerrold: El 20 de febrer de 1873 neix al barri de Saint Giles de Londres (Anglaterra) el periodista, assagista, crític teatral i anarquista Laurence Jerrold. Sos pares es deien Evelyn Douglas Blanchard Jerrold i Florence Lucy Yapp. Instal·lat a París (França) des de la infància, en 1888 començà els estudis a la prestigiosa, progressista i experimental Escola Monge. En 1896 cofundà, amb Bernard Lazare i Achille Steens, el «Grup d'Art Social». En aquesta època col·laborà en L'Art Social i La Revue Blanche. Freqüentà Fernand Pelloutier, també membre del «Grup d'Art Social», per a qui va realitzar nombroses traduccions. En 1896 col·laborà en La Société Nouvelle. El juliol de 1896 va ser delegat del «Grup d'Art Social» al Congrés Internacional Socialista de Londres. Entre 1897 i 1903 va escriure regularment la columna «Chronique des lettres anglaises» en L'Humanité Nouvelle d'Augustin Hamon. En 1902 col·laborà en la revista britànica The Artist. Era membre del grup «Pharos Club», del barri londinenc de Covent Garden, que va produir en 1902 la primera representació amateur de l'obra de teatre The Admirable Bashville de George Bernard Shaw. L'agost de 1906 va cobrir el desastre de la mina de Courrières (Nord-Pas-de-Calais, França) per al diari The Telegraph. Va ser un dels fundadors, el desembre de 1907, de l'Associació de la Premsa Angloamericana de París, de la qual fou membre del seu comitè, ocupant diversos càrrecs (tresorer, president, etc.). El 29 de juny de 1908 es va casar a Saint-Martin-aux-Buneaux (Alta Normandia, França) amb la pintora Germaine Leprince-Ringuet, amb qui tingué tres infants (Gilbert Oliver, Francis Gabriel i Margery Kate). A partir de 1908 i fins la Gran Guerra, va ser corresponsal a París del diari London's Daily Telegraph. Entre 1910 i 1918 va ser membre de l'«Autors' Club», al Whitehall Court de Londres. En aquests anys va escriure diferents llibres sobres les relacions francobritàniques, com ara The Real France (1911), The French and The English (1913), France, Her Peuple and Her Spirit (1916), France Today (1916), À l'honneur de l'Armée française (1917), etc. Altres publicacions on va col·laborar van ser The Contemporary Review, The Fortnightly Review, Le Magazine International, Mercure de France, The Motntly Review, Renaissance Artistique et Littéraire, L'Oeuvre d'Art International, Revue France, Revue Hebdomadaire, etc. Traduí poemes de Walt Whitman al francès, autor del qual va ser un dels seus introductors a França. Laurence Jerrold va morir l'1 de novembre de 1918 a l'Hospital Anglès de Levallois-Perret (Illa de França, França), a conseqüència de l'epidèmia de grip espanyola, i va ser enterrat al cementiri d'aquesta població –posteriorment va ser traslladat al cementiri parisenc de Montmartre, on reposa amb sa companya. A l'International Institut of Social History (IISH) d'Amsterdam es troba dipositada correspondència seva amb Augustin Hamon.
  Laurence Jerrold (1873-1918)
  - Miguel Benito Abella: El 20 de febrer de 1895 neix a Beseit (Matarranya, Franja de Ponent) l'anarcosindicalista Miguel Benito Abella. Sos pares es deien Pascual Benito i Carmen Abella. En 1916 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Beseit, que pertanyia a la comarcal de Vall-de-roures (Matarranya, Franja de Ponent). Amb una centena de companys llibertaries de la comarca, va ser empresonat arran de la seva participació en la insurrecció del 8 de desembre de 1933. Després del cop militar feixista de juliol de 1936 participà en la resistència i fou voluntari en l'Exèrcit Popular de la II República espanyola. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França. Després de la II Guerra Mundial s'instal·là a La Sala (Llenguadoc, Occitània), on milità en la Federació Local de la CNT. Sa companya fou Dolors Borràs. Paralític, Miguel Benito Abella va morir el 16 de febrer de 1967 a la residència «Cité Beau Séjour» de Firmin (Llenguadoc, Occitània) i fou enterrat tres dies després en aquesta població.
  - Francisco Ballón Pequeño: El 20 de febrer de 1899 neix a Fisterra (La Corunya, Galícia) l'anarquista i anarcosindicalista Francisco Ballón Pequeño –el seu primer llinatge a vegades citat erròniament Bayón i Vallón. Sos pares es deien José Ballón García, pescador, i Josefa Pequeño González, jornalera. Emigrà als Estats Units i el setembre de 1919 arribà al port de Nova York (Nova York, EUA) a bord del Kerlew. A San Francisco (Califòrnia, EUA) conegué, en un ball de l'Associació Naturista Hispana, l'anarquista Sebastiana Vitales Gastón, amb qui es casà. Ambdós freqüentaren la colònia llibertària «Francisco Ferrer» de Stelton (Nova Jersey, EUA). En 1933 la parella retornà a la Península i, després d'un temps a Ansó (Osca, Aragó, Espanya), d'on era sa companya, s'establí a la Corunya (La Corunya, Galícia). Obrer de la construcció, milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT) i fou membre del grup anarquista «Los Iconoclastas», adherit a la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). Fou president, vocal i tresorer de la Secció de Peons del Sindicat Únic de la Construcció de la CNT i, després, de la Secció de Xarxaires del Sindicat de la Indústria Pesquera de la CNT. També fou soci de Centre d'Estudis Socials «Germinal» de la Corunya. A Finisterre fou corresponsal de la premsa regional confederal (Mar y Tierra, Solidaridad Obrera, etc.) i fou un dels organitzadors del sindicat. El juliol de 1936 era secretari de la Federació Local de Grups Anarquistes de la Corunya de la FAI. Quan el cop militar feixista de juliol de 1936 va ser detingut juntament amb altres companys per la continuació de la vaga general convocada i el seu nom figura com a un dels signants d'un pamflet fals distribuït per les autoritats que feia una crida a la vaga general. Acusat de «desobediència» i d'«incompliment dels bans de guerra», Francisco Ballón Pequeño va ser afusellat sense judici previ el 9 d'agost de 1936 al Campo da Rata de la Corunya (La Corunya, Galícia) –algunes fonts citen el 14 d'agost de 1936 a Punta Herminia de la Corunya (La Corunya, Galícia)–, juntament amb altres companys (Cipriano Alvite Alonso, José Quintas Pena, Jaime Rodríguez García, Julio Sabio Sanmartín i Venancio Seoane García).
  - Simeón Abadías Cabero: El 20 de febrer de 1900 neix a Barbastre (Osca, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Simeón Abadías Cabero, conegut com Cabero. Sos pares es deien Vicente Abadías i Mariana Cabero. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), durant el «Bienni Negre» republicà fou perseguit. Participà activament en l'aixecament anarquista de desembre de 1933 a Barbastre i en fracassar la revolució intentà arribar a França, però fou detingut el juny de 1934, jutjat i condemnat a tres anys de presó. L'abril de 1935 romania pres a Burgos i després passà molts anys tancat a Segòvia. El febrer de 1936, amb la victòria del Front Popular, va ser posat en llibertat. De bell nou a Barbastre, participà activament en la resposta contra el cop militar feixista de juliol de 1936. En 1936, amb el triomf franquista, passà a França i va ser internat en diversos camps de concentració. Posteriorment s'instal·là amb sa companya, Juliana Andreo, a Pepius, on tingué dos fills i una filla, i continuà militant en la CNT. Simeón Abadías Cabero va morir el 6 d'agost de 1979 al seu domicili de Pepius (Menerbès, Llenguadoc, Occitània).
  Simeón Abadías Cabero (1900-1979)
  - Roger Lepoil: El 20 de febrer de 1901 neix a Dives-sur-Mer (Normandia, França) l'anarquista Roger René Auguste Lepoil, conegut com René Moisson. Sos pares es deien Albert Jules Lepoil, obrer fabril, i Marie Élisabeth Moisson. A començament de la dècada dels vint fou un dels militants més destacats del Grup Llibertari de Le Havre (Normandia, França), adherit a la Federació Anarquista (FA), i del qual formaven part Baudoin, Jules Goirand, Raymond Lachèvre, Jean Le Gall, Henri Lemonnier i Henri Offroy, entre d'altres. De cultura autodidacte, estudià a la Universitat Popular de Le Havre. Segons algunes fonts hauria col·laborat en Le Cri des Jeunes (1920-1925), òrgan de les Joventuts Sindicalistes, però sembla una confusió amb Marcel Lepoil. El 21 de novembre de 1924 va fer una xerrada contradictòria sobre homosexualitat organitzada pel Grup Llibertari de Le Havre. El març de 1927 va participar com a contradictor en una gira propagandística a diversos barris de Marsella (Provença, Occitània) amb l'anarquista Julien Clot. Va fer costat La Revue Anarchiste (1929-1936), editada per Fernand Fortin a París, en la qual va col·laborar sota el pseudònim de René Moisson. A mitjans dels anys trenta fou un dels animadores del Grup Independent del XX Districte de París. També, amb altres companys (Émile Babouot, Rémy Dugné, Jules Goirand, Louis Laurent, Fernand Planche, André Prudhommeaux, Marius Ricros, Volin, etc.), va ser un dels promotors de la Federació Anarquista Francesa (FAF), nascuda arran de l'excisió de la Unió Anarquista (UA) en un congrés celebrat entre el 15 i el 16 d'agost de 1936 a Tolosa (Llenguadoc, Occitània). El 6 de desembre de 1936 va ser nomenat tresorer adjunt de la comissió administrativa de la FAF, juntament amb Fernand Planche (secretari), Bono (secretari adjunt) i Émile Babouot (tresorer). A més, va ser membre de la redacció de Terre Libre (1937-1939), animada principalment per André Prudhommeaux i Armand Baudon de gerent. Al final dels seus dies es guanyava la vida com a empleat d'oficina i vivia al número 22 del carrer Vilin de París. Malalt, Roger Lepoil va morir el 5 de maig de 1945 a l'Hospital Tenon del XX Districte de París (França) –el certificat de defunció cita erròniament el llinatge com Le Poil i la data de naixement el 20 de novembre de 1901.
  - Lluís Forner Amades: El 20 de febrer de 1910 neix a Gandesa (Terra Alta, Catalunya) l'anarcosindicalista Lluís Forner Amades. Sos pares es deien Antoni Forner i Antònia Amades. Va anar a escola fins els 10 anys, moment en el qual començà a treballar en l'agricultura. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), lluità en l'Exèrcit Popular de la II República espanyola. El 16 de febrer de 1939, quan el triomf franquista era un fet, passà a França per Prats de Molló. Va ser reclòs tres mesos al camp de concentració de Barcarès i dos mesos al d'Agde. Immediatament després va ser integrat en la 93 Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) i enviat a Niça (País Niçard, Occitània) per a construir carreteres. Més tard va ser traslladat a Longuyon (Lorena, França) per a fer feina a les fortificacions de la «Línia Maginot». L'abril de 1940 va ser enviat a Pont-à-Moussen per a realitzar tasques forestals. Capturat pels alemanys, va ser internat fins el 6 d'octubre de 1940 a Épinal (Lorena, França), data en la qual va ser traslladat com a presoner de guerra a l'Stalag VIII-C de Sagan (Silèsia, Alemanya; actualment Żagań, Lubusz, Polònia). Posteriorment va ser enviat a l'Stalag XII-D de Trèveris (Renània-Palatinat, Alemanya) i el 22 de gener de 1941 deportat, sota la matrícula 3.854, al camp de concentració de Mauthausen (Alta Àustria, Àustria), on arribà tres dies després. Amb el temps va ser integrat en un kommando del camp auxiliar d'Ebensee (Traunviertel, Alta Àustria, Àustria), on treballà de manobre en la construcció de fàbriques subterrànies per a la indústria de guerra. El 6 de maig de 1945 va ser alliberat per les tropes aliades i repatriat el 24 de maig d'aquell any. Després d'un temps a París (França), s'instal·là a Comentriac (Alvèrnia, Occitània), on treballà de miner a les mines de carbó de Bourbonnais d'aquesta població i milità en la CNT i en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Greument malalt, Lluís Forner Amades va morir el 19 de febrer de 1950 a l'Hospital de Montluçon (Alvèrnia, Occitània) i va ser enterrat tres dies després.
  - Trinitat Ulldemolins Segura: El 20 de febrer de 1912 neix a Pena-roja (El Matarranya, Franja de Ponent) l'anarcosindicalista Trinitat Ulldemolins Segura. Sos pares es deien Josep Ulldemolins i Maria Segura. Abans de la guerra civil visqué a Arnes (Terra Alta, Catalunya) amb son company, l'anarcosindicalista José Cuello. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França on fou reclosa en un refugi a Sarlat (Aquitània, Occitània) mentre que son company va ser enviat a una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE). Més tard visqué amb una família de refugiats en una granja situada entre Montinhac i Tenon (Aquitània, França), on a començaments de 1944 aconseguí arribar Cuello. Durant els combats de l'Alliberament José Cuello va ser assassinat i el seu cos cremat per les tropes alemanys en retirada. En 1945 s'instal·là a Cardenous (Las Cabanas, Llenguadoc, Occitània), on esdevingué companya de Lope Massaguer Bruch, participant en les activitats de la Federació Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de la localitat. Trinitat Ulldemolins Segura va morir l'1 de juliol de 1991 a l'Hospital de Pàmies (Llenguadoc, Occitània), després de patir dues operacions, i fou enterrada al cementiri de Las Cabanas.
  Necrològica de Francisco Sordia González apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 4 de maig de 1969
  - Francisco Sordia González: El 20 de febrer de 1914 neix a Llenín (Cangas de Onís, Astúries, Espanya) l'anarcosindicalista Francisco Manuel Sordia González. Sos pares es deien Celestino Sordia i Anunciación González. Quan la guerra civil lluità en les columnes confederals a Astúries. Després de la caiguda del front nord, va ser evacuat cap a França i després passà a zona republicana. En 1939, amb el triomf franquista, creuà els Pirineus i va ser internat en diversos camps de concentració. Després s'instal·là a Castres i treballà en diverses obres de pantans, on emmalaltí de silicosi. Milità en la Federació Local de Castres de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i en la secció local de Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Sa companya fou Maria Marsal Pastor. Francisco Sordia González va morir el 22 de febrer de 1969 al seu domilici de Castres (Llenguadoc, Occitània).
  - Ernest Bauló Amadó: El 20 de febrer de 1915 neix a Gandesa (Terra Alta, Catalunya) l'anarcosindicalista i resistent antifeixista Ernest Bauló Amadó –el segon llinatge a vegades citat erròniament com Amador i Amado. Sos pares es deien Josep Bauló Esquirol, llaurador, i Regina Amadó Peig. Va començar a treballar molt jove i en els anys trenta s'afilià al Sindicat Únic del Ram de la Pell de Barcelona (Catalunya) de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En aquests anys va fer amistat especialment amb l'anarquista Josep Ester Borràs. Entre 1935 i 1937 col·laborà en Solidaridad Obrera. El 9 de maig de 1935 va ser detingut, juntament amb son germà Miquel Bauló Amadó i Antoni Ventosa Llurba, per propaganda i possessió d'armament –la premsa de l'època presentà els detinguts com a militants comunistes. Durant la guerra civil participà en la col·lectivització de la indústria pelletera i lluità als fronts com a sergent de la Brigada de Milícies del Transport i del Servei de Tren de l'Exèrcit Popular de la II República espanyola. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va ser internat al camp de concentració d'Argelers. Durant l'Ocupació va ser obligat a fer feina per a l'«Organització Todt» –grup de construcció i d'enginyeria creat pel nacionalsocialista Fritz Todt que durant els anys del nazisme esclavitzà milions de persones dels països ocupats per la Wehrmacht. Aconseguí evadir-se i s'integrà en la Resistència de la zona, un dels responsables de la qual era Yves Lavoquer, participant en la fabricació de pamflets, en la preparació de sabotatges i en el reclutament de resistents. El 3 de març de 1944 va ser detingut per la Gestapo al cafè Pecoil de Rennes (Bretanya) en una reunió amb membres del moviment «Libération-Nord». Després d'uns dies a la presó Jacques-Cartier de Rennes, d'antuvi va ser internat al camp de trànsit de Royallieu (Compiègne, Picardia, França), on trobà els companys Josep Ester Borràs i José Paniagua, i després va ser deportat amb l'últim, el 21 de maig de 1944, sota la matrícula 31.342, al camp de Neuengamme (Bergedorf, Hamburg, Alemanya), mentre que el primer ho va ser al camp de concentració de Mauthausen (Alta Àustria, Àustria). En arribar va ser integrant el «Kommando Watenstedt-Salzgitter» per a treballar a la fàbrica d'obusos «Hermann Göring Werke». Assegurà el just repartiment del poc menjar dins del grup de 90 espanyols del comando, rebutjant la seva doble ració de sopa a la qual tenia dret com a responsable del grup d'espanyols mentre que tots no s'haguessin servit. Arran de la destrucció de la fàbrica per un bombardeig el 6 de gener de 1945, formà part del comboi de deportats que a peu i a bastonades van ser traslladat al camp de concentració de Ravensbruck (Mecklenburg, Alemanya), on arribaren a principis d'abril. Després de l'alliberament del camp, el 30 d'abril de 1945, el seu estat de feblesa l'obligà a restar 15 mesos allunyat de qualsevol militància. El juny de 1945 es va reintegrar en el moviment llibertari a Bretanya, on col·laborà en el periòdic confederal bretó Libertad. En el Ple Regional de Bretanya de la CNT, celebrat entre el 24 i el 25 de juny de 1945 a Rennes, al qual no va poder assistir a causa de la seva hospitalització, va ser nomenat secretari del Comitè Regional de la CNT. Fou un dels signants del famós manifest «Con España o contra España», publicat en el número 5 (18 de novembre de 1945) del periòdic parisenc España Libre, firmat, el 27 d'octubre d'aquell any, per secretaris de les Regionals cenetistes contra el Comitè Nacional de Frederica Montseny Mañé i Josep Esgleas Jaume (Germinal Esgleas) i que significà la ruptura definitiva del Moviment Llibertari Espanyol (MLE). L'agost de 1946 fou delegat de la Regional X de la CNT al Ple Nacional de Regionals i en 1947 assistí amb caràcter informatiu, en nom del Comitè Regional, al Congrés de la CNT celebrat a Tolosa (Llenguadoc, Occitània). En aquesta època vivia a Cité, al camp provisional de refugiats «Camp Victor Rault - Barraque 5», de Rennes. Va ser un dels fundadors de la Federació Espanyola de Deportats i Internats Polítics (FEDIP) i fou redactor en cap de la segona època del seu òrgan d'expressió Hispania, dirigit per Roc Llop Convalia, assistint a més a nombrosos congressos i reunions d'aquesta organització. També fundà una efímera «Amical de Neuengamme». A partir de començament de la dècada dels seixanta s'establí a La Vaur i fou responsable de la Zona 5 (Departament del Tarn) de la FEDIP. Com a membre de la Comissió Pro-Monument, el 13 d'abril de 1969 fou un dels qui inaugurà el monument, sufragat per la FEDIP, a la memòria dels espanyols morts per la llibertat al cementiri parisenc de Père-Lachaise. Ernest Bauló Amadó va morir el 9 de maig de 1981 a La Vaur (Llenguadoc, Occitània). En 2019 van ser trobats documents de la seva propietat i el seu rellotge de polsera que havia deixat en entrar al camp de concentració de Neuengamme i que esperen ser recollits per algun familiar seu.
  - José Pascual Palacios: El 20 de febrer de 1915 neix a Osca (Aragó, Espanya) l'anarquista, anarcosindicalista i resistent antifranquista José Pascual Palacios –a vegades el seu nom citat com Francisco. Quan era adolescent començà a freqüentar l'ateneu llibertari i s'adherí a les idees anarquistes, militant en les Joventuts Llibertàries, en la Confederació Nacional del Treball (CNT) i en la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). Quan el cop militar feixista de juliol de 1936, estava fent el servei militar a Barbastre (Osca, Aragó, Espanya) i, amb altres companys, creà un Comitè Revolucionari a la caserna i detingué els oficials que feien costat l'aixecament. Posteriorment s'integrà en la «Columna Durruti» i marxà cap el front d'Aragó a lluitar. Amb el triomf franquista passà a França i fou internat al camp de concentració de Vernet. Durant l'Ocupació treballà als Pirineus com a responsable de les voladures en les obres de construcció de preses, fet que li va permetre desviar explosius per a la Resistència francesa i pels grups anarquistes llibertaris que actuaven a l'interior de la Península. Després de la II Guerra Mundial treballà com a miner i s'afilià a la CNT en l'exili, en el sector «ortodox» i anticol·laboracionista. Va ser nomenat coordinador de les operacions clandestines a l'interior del Comitè Nacional del Moviment Llibertari Espanyol (MLE). Entre 1949 i 1952 fou secretari de coordinació del Secretariat Intercontinental (SI) i planificà l'entrada de nombrosos grups guerrillers i l'organització d'atemptats a la Península. El cap de la Brigada Politicosocial de Barcelona, Eduardo Quintela Bóveda, el definí com l'«Enemic Públic Núm. 1 d'Espanya». Assistí als Plens Intercontinentals de 1950 i 1951. El 3 de febrer de 1951, arran de l'atac d'un furgó postal a Lió (Arpitània) per part d'un grup d'acció, va ser detingut i empresonat, juntament amb altres destacats militants de l'MLE, essent especialment maltractat per la policia gal·la i no aconseguint la llibertat sinó dos mesos més tard. El 24 de juny de 1953 fou un dels organitzadors de l'expedició punitiva contra Niceto Pardillo Manzanero (Francisco Peralta), traïdor per mor del qual la policia franquista pogué eliminar el grup «Los Maños» de Wenceslao Jiménez Orive; un cop segrestat, va ser deixat per mort després d'una severa pallissa. Després del IX Ple de la CNT en l'exili, celebrat l'agost de 1958, va ser nomenat administrador del setmanari CNT i delegat del sindicat anarcosindicalista en el X Congrés de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT). Després de la reunificació de la CNT en l'exili, s'arrenglerà amb la tendència més radical de la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) i amb Defensa Interior (DI), encarregat de l'acció guerrillera a l'interior de la Península. Arran de la campanya d'atemptats portada a terme per la FIJL contra el turisme a Espanya, l'11 de setembre de 1963 va ser detingut i inculpat, amb altres 10 militants, de pertànyer a una «associació de malfactors». Durant el seu empresonament, que durà mig any, participà en una vaga de fam per obtenir l'estatut de pres polític. En aquests anys col·laborà en el butlletí tolosà El Rebelde (1961-1968) i va ser administrador de la revista parisenca de la FIJL Presencia (1963-1968). José Pascual Palacios va morir de complicacions de la silicosi que patia el 13 de maig de 1970 en un sanatori de l'Illa de França (França).
  - Isaac García Barba: El 20 de febrer de 1929 neix a Salamanca (Castella, Espanya) l'anarquista i anarcosindicalista Isaac García Barba. Sos pares es deien Francisco García i María Barba. En 1939 s'exilià amb sa família i es guanyava la vida com a escultor en fusta i ebenista. Establert a Niça, després de la II Guerra Mundial, malgrat la seva joventut, va ser un dels fundadors de la Federació Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Milità activament a la seva regió i mantingué estrets lligams amb la Península i el moviment clandestí qui hi actuava, exercint de delegat de l'Exterior i internant-se regularment a Espanya per a assistir a reunions i plens. També va ser delegat en diferents ocasions del Moviment Llibertari Espanyol (MLE) a diverses regions de França, a Itàlia i a Portugal. El juliol de 1974 representà la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) en un míting a Lisboa (Portugal). El 22 de febrer de 1976 representà l'exili llibertari en el Ple Nacional de Regionals de la CNT que se celebrà a Madrid (Espanya). El 30 de gener de 1977 va ser detingut a Barcelona (Catalunya), juntament amb una cinquantena de companys, en una reunió peninsular clandestina de la FAI; la policia va sospitar d'ell quan passà la frontera i va veure tants de segells fronteres al passaport, i, durant la detenció i tortura, patí el trencament d'una costella. Sa companya fou Maria Magdalena Margarita Florinda Huguet. Isaac García Barba va morir el 18 de gener de 1981 a l'Hospital Saint-Roch de Niça (País Niçard, Occitània) a conseqüència d'una crisi cardíaca.
  - Dimitar Balkhov: El 20 de febrer de 1932 mor de tuberculosi al sanatori de Baiona (Iparralde, País Basc) el militant i guerriller anarquista Dimitar Balkhov, també conegut com Georges Gaidarov. Havia nascut el 14 de setembre de 1902 a Kilifarevo (Veliko Tarnovo, Bulgària). Actiu militant de la Federació Anarquista Comunista Búlgara (FACB), va ser membre del Comitè d'Acció Revolucionària arran de la insurrecció de juny de 1923. Quan va fracassar el moviment revolucionari es va amagar amb son germà Dontcho i sa companya Nadedja Popova, germana del militant llibertari Georges Popov. Durant els anys 1924 i 1925 va atemptar de mort contra membres de l'exèrcit que sembraven el terror a la zona de Kilifarevo. Entre maig i juny de 1925 va actuar al sud de Bulgària amb una partida de guerrillers comandada per Gueorgui Sheitanov mentre que una part del grup dirigida per Mosko Rachev va guanyar la regió de Gorna-Orehovitsa i de Liakovets. A finals de l'estiu de 1925 Balkhov es va refugiar a Iugoslàvia, on es va ajuntar amb un important grup d'una quarantena de militants anarquistes instal·lats a Veliki Beckereck, on tots treballaven en la descàrrega de carbó a l'estació ferroviària. Durant la tardor de 1927 el grup va decidir reemigrar a l'oest, especialment a França. Balkhov va ser dels primers en arribar clandestinament a Àustria i després a França, instal·lant-se a Tolosa de Llenguadoc sota el nom de Georges Gaidarov. Després d'aprendre una mica el francès, va trobar feina de fuster, però la tuberculosi el minarà aviat.
  - Fanny Clar: El 20 de febrer de 1944 mor a París (França) la periodista i escriptora feminista i anarquista, i després socialista, Clara Fanny Oliver –diverses fonts citen erròniament el seu llinatge com Olivier–, coneguda com Fanny Clar i que va fer servir el pseudònim Francine. Havia nascut el 17 de febrer de 1875 al IV Districte de París (França). Néta d'un communard, sos pares, òptics de professió, es deien Guillaume Antoine Vincent Oliver i Estelle Blanche Goulancourt. Casada amb el comptable Émile Jean Célié, el 21 de febrer de 1897 va tenir un fill amb ell, Jean Clare Guillaume Célié. En aquesta època vivia al número 70 del carrer Batignolles de París. Posteriorment s'uní amb el dissenyador i escultor Charles Louis Diligent (Raphaël Diligent), qui li va dibuixar algunes de les portades dels seus llibres. En 1904 col·laborava en Le Libertaire sota el pseudònim Francine i entre 1910 i 1912 en Le Temps Nouveaux. Va està molt lligada a Miguel Almereyda. També formà part de la Lliga Internacional per a l'Educació Racional de la Infància (LIERI), fundada en 1908 per Francesc Ferrer i Guàrdia. A partir del 21 d'agost de 1912 va escriure setmanalment una crònica «femenina» per al periòdic La Guerre Sociale, sota el títol «Notre coin» (El nostre racó). Seguint les passes de Miguel Almereyda, l'11 de desembre de 1912 anuncià en La Guerre Sociale la seva adhesió a la socialista Secció Francesa de la Internacional Obrera (SFIO) i el novembre de 1913 entrà a formar part de Le Bonnet Rouge. Organe de la défense républicane, de Miguel Almereyda. En 1913 col·laborà en el periòdic L'Équité de Marianne Rauze. Durant la Gran Guerra va escriure textos pacifistes, fet pel qual alguns la titllaren de «derrotista». A partir del 6 d'octubre de 1916 publicà un fulletó sentimental en lliuraments (La Rose de Jéricho) en L'Humanité. Cap el 1920 s'establí amb son company Raphaël Diligent a Dampmart (Illa de França, França), on la parella jugà un paper important en la Federació Departamental de Sena i Marne de l'SFIO després de l'escissió sorgida arran del Congrés de Tours d'aquell any. Mantingué estrets contactes amb periodistes llibertàries, pacifistes i feministes com ara Alice La Mazière, Henriette Sauret, Séverine, Madeleine Vernet, etc. Durant el període d'entre guerres, juntament amb son fill, col·laborà en nombrosos periòdics feministes, socialistes i sindicalistes de la Confederació General del Treball (CGT), com ara L'Action Féministe, L'Action féministe La Bataille Syndicaliste, La Bourgogne Républicaine, Floréal, Gil Blas, La Lutte sociale de Seine-et-Oise,La Lutte sociale de Seine-et-Oise La Lutte sociale de Seine-et-Oise Le Midi Syndicaliste,  Le Midi syndicaliste · · Le Midi syndicaliste Le Peuple, Le Populaire, Le Travail de Seine-et-Marne, etc. Entre 1923 i 1925 fou secretaria de redacció de la segona sèrie del periòdic L'Ordre Naturel. Journal des Peuples. En aquests anys col·laborà en nombroses publicacions anarquistes i llibertàries, com ara Cahiers des Amis de Han Ryner, Les Hommes du jour (1908-1913), La Mère Éducatrice (1917-1939), Notre Voix (1919-1920), L'Ordre Naturel (1920-1922), La Muse Rouge (1922-1926), L'En-Dehors (1922-1939), Le Semeur de Normandie (1923-1926), etc. Novel·lista reconeguda, també conreà la poesia, el teatre i la literatura infantil i en 1924 va ser admesa en la Societat de les Gents de Lletres (SGDL) de França. També va col·laborà molt en premsa literària i comercial, moltes vegades amb articles sobre art i femenins (L'Âge Heureux, L'Avenir de Bougie,L'Avenir de Bougie Comoedia, Le Courrier Européen, L'Éclair de l'Ain, L'Ère Nouvelle, Le Madécasse,Le MadécasseLe Madécasse Notre Voix, L'Oeuvre, Le Petit Journal Illustré, Le Peuple de Bruxelles, Pour Elle, Le Soir, La Vague, La Vie Féminine, La Voix des Femmes, Vouloir, Vu, etc.). En 1932 vivia entre Orgerus (Illa de França, França) i al número 27 del carrer Eugène Sue de París i en 1933 residia al número 3 del carrer Campagne-Première de París, el seu últim domicili. Publicà el poema «Bouche-d'Or» en Almanach de la paix 1934 (1933). En 1934 participà en un paper secundari en la pel·lícula L'Atalante de Jean Vigo, fill de Miguel Almereyda, amb qui tenia amistat, i ja havia participat l'any anterior en el rodatge de Zéro de conduite –son company Raphaël Diligent també participà en els dos films. Entre les seves obres podem destacar Céline, petite bourgeoise (ca. 1919), Les mains enchantées (1924, 1939, 1946 i 1959), Les Jacques (1926) La Maison des sept compagnons (1928 i 1947), Les trois souhaits de Babette (1928), Les trois biens du pauvre homme (1928), La ronde de la maison. Livre de lecture courante pour le cours préparatoire (1929) Vitivit et sa nichée. Histoire d'une famille de pinsons (1931), L'appel de l'homme de l'usine, du chantier, manifeste (1932), La colombe blessée (1932), L'enfant sans larmes (1932), L'île aux épouvantails (1935), Nous allons jouer… Théâtre des petits dédié aux grands (1935), Sans rimes… non sans raisons (1935), Dix-sept et un (1938) i Le jardin des mille soucis (1939). Fanny Clar va morir el 20 de febrer –diverses fonts citen erròniament el 24 de febrer– de 1944 al seu domicili del XIV Districte de París (França) i va ser incinerada.
  - Jaume Binimelis Rotger: El 20 de febrer de 1956 mor a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès, Catalunya) el militant anarquista i anarcosindicalista Jaume Binimelis Rotger. Havia nascut el 10 de desembre de 1887 a Palma (Mallorca, Illes Balears). Sos pares es deien Gabriel Binimelis Cervera, destacat militant anarquista del Centre de Picapedrers de Palma, i Margalida Rotger Salas. Fou el major de quatre germans (Jaume, Joan, Gabriel i Ramon). Quan tenia set anys, marxà amb sos pares a l'Argentina i la família s'establí a Buenos Aires. A l'Argentina sa família buscà l'oncle Jaume, que s'havia exiliat per la seva militància anarquista, però no en trobaren el seu rastre. Després de passar la seva adolescència a l'Argentina, sa família retornà a Mallorca a començament del segle XX. Entre 1907 i 1912 va ser el servei militar a la caserna d'Artilleria de Palma, on va ser promogut a caporal i destinat a l'economat de la caserna. En acabar la mili, reenganxà en l'exèrcit per continuar la carrera militar. En aquesta època es va casar amb Maria Castell Guarros, filla d'un pescador i mare d'una nina d'un any, Margalida; Jaume volgué que aquesta nina portés el llinatge Binimelis, però Maria s'hi oposà. La parella tingué cinc infants (Gabriel, Carme, Maria, Ramon i Àngela) i més tard, a Barcelona (Catalunya), adoptaren un infant anomenat Josep, fill d'una prostituta. En 1912 abandonà l'exèrcit i es posà a fer feina de pescador. Posteriorment, quan va veure que la pesca no donava per mantenir sa família, s'instal·là, amb son germà Ramon, a Barcelona, on en 1915 trobà feina com a cap de personal a la fàbrica de gasoses Gremio. A començament dels anys vint s'instal·là a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès, Catalunya), on comprà un terreny. En aquesta població milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT), participà activament en les lluites obreres i durant la dictadura de Primo de Rivera s'encarregà especialment de guardar les armes dels grups d'acció confederals. En 1931, quan la proclamació de la II República espanyola, va ser nomenat president del Centre Republicà d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) de Santa Coloma de Gramenet, això sense deixar de militar en la CNT. Durant la guerra civil va ser comandant d'Artilleria de l'Exèrcit Popular de la II República espanyola. El febrer de 1939, quan el triomf franquista era un fet, creuà els Pirineus i intentà sense èxit retrobar sa família. Aleshores retornà a la Península. Detingut, va ser jutjat, condemnat a mort i internat a Belchite (Saragossa, Aragó, Espanya). La pena de mort va ser commutada per una de 12 anys de presó. Molt malalt, en 1956 va ser posat en llibertat condicional, assignant-li la residència a Mallorca. Autoritzat a deixar l'illa, Jaume Binimelis Rotger va morir el 20 de febrer de 1956 a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès, Catalunya). Aquest mateix dia, el símbol de Falange va ser pintat als murs de casa seva. Son fill, Gabriel Binimelis Castell, militant de la CNT i exiliat a França, no pogué assistir al seu enterrament celebrat a Badalona (Barcelonès, Catalunya). Sa companya, Maria Castell Guarros, morí el 12 d'octubre de 1974.
  - Progreso Alfarache Arrabal: El 20 de febrer de 1964 mor a la Ciutat de Mèxic (Mèxic) l'anarquista i anarcosindicalista Progreso Alfarache Arrabal, també conegut com Antonio Rodríguez, pseudònim amb el qual signava els articles en la premsa. Havia nascut el 5 de juny de 1897 a Algesires (Cadis, Andalusia, Espanya). Sos pares es deien José Alfarache i Manuela Arrabal. D'educació autodidacta, es va adherir molt jove a la Confederació Nacional del Treball (CNT) andalusa. Impressor i linotipista de professió, en 1919 va ser un dels delegats del Sindicat d'Arts Gràfiques de Sevilla en el Congrés de la CNT del Teatre de la Comèdia de Madrid. Aquell mateix any va ser detingut, amb altres militants (Vallina, Viejo, Chacón, Sánchez Rosa, Oliveira, Daza), arran de la vaga dels lloguers sevillana. Cap al 1920 va ser elegit secretari de la CNT andalusa i redactor del seu òrgan d'expressió Solidaridad Obrera (redacció de Sevilla), fins i tot durant el seu empresonament el maig d'aquell any. Durant la dictadura de Primo de Rivera es va exiliar a França, on va passar uns quants anys abans de retornar. En 1928 va ser membre del grup anarquista «Solidaridad». En 1929 va conèixer l'escriptor Ramón J. Sender, amb qui l'unirà una gran amistat. A partir del juny de 1930 va ser elegit secretari del Comitè Nacional de la CNT. L'agost de 1930 va participar en la Conferència Andalusa i com a observador de la CNT amb Rafael Vidiella en la reunió que donaria lloc al Pacte de Sant Sebastià, acord de les diverses forces republicanes per fer caure la monarquia. El 27 de setembre de 1930 va ser detingut a Jerez i considerat com el principal responsable del Comitè Revolucionari català que conspirava contra Primo de Rivera. L'octubre de 1930 va ser empresonat a Jerez, però va continuar dirigint durant el seu tancament el periòdic Acción, i, probablement, Mañana. El març de 1931 va ser alliberat, juntament amb Ángel Pestaña. A començaments d'abril de 1931 va ser processat, com a redactor de Solidaridad Obrera, per un article publicat en aquest periòdic. Després de la proclamació de la II República espanyola, va participar en el Congrés Extraordinari de la CNT celebrat entre l'11 i el 16 de juny de 1931 a Madrid. L'agost d'aquell any va participar en l'elaboració del «Manifest dels Trenta», text que signà. Exclòs de la CNT, es va arrenglerar amb els sindicats cenetistes d'oposició. El 28 de maig de 1932 va ser jutjat en consell de guerra pel delicte d'injúries a la Guàrdia Civil per l'article «La investigación parlamentaria por los sucesos de Sevilla», publicat en Solidaridad Obrera del 28 de juny de 1931, i fou condemnat a sis mesos de presó; com que no s'hi presentà, va ser detingut el 5 d'agost de 1932. En aquesta època va ser redactor de nombrosos periòdics llibertaris, com ara Cultura Libertaria i Estudios Sociales, i va dirigir Vida y Trabajo entre 1932 i 1933. El setembre de 1933 va ser nomenat vicesecretari del Sindicat d'Indústries Gràfiques i Similars de la CNT de Barcelona. Durant la guerra civil va ser membre del Consell d'Economia de la Generalitat de Catalunya i va ser el secretari d'Horacio Martínez Prieto quan aquest va ser nomenat ministre. En acabar la guerra va poder aconseguir exiliar-se a Mèxic, on va defensar les tesis col·laboracionistes de la Delegació i va organitzar en 1942 el grup «Nueva FAI», oposat als postulats defensats per Joan García Oliver. En 1944 va ser secretari de la CNT de Mèxic i va participar en el govern republicà de José Giral Pereira com a director de Pesca en el Ministeri d'Agricultura, alhora que col·laborava en tots els títols de la premsa llibertària en l'exili. A finals de 1946 va entrar clandestinament a Espanya per representar els grups de l'exili en el Comitè Nacional de la CNT. Detingut el març de 1947 a Madrid, va ser internat uns quants anys a Madrid i a Ocaña. Un cop alliberat va retornar a Mèxic, on a partir de 1963 i fins a la seva mort va ser director de la revista Comunidad Ibérica. Progreso Alfarache va morir a resultes d'una intervenció quirúrgica el 20 de febrer de 1964 al Sanatori Espanyol de la Ciutat de Mèxic (Mèxic); en morir va pronunciar les següents paraules: «Amo més la CNT que ma mare.»
  Anne Bizeau (dreta) a l'escola de Maciac
  - Anne Bizeau: El 20 de febrer de 1973 mor a Véretz (Centre, França) la mestra llibertària, feminista, pacifista i sindicalista revolucionària Adélaïde-Françoise Chambonnière, més coneguda com Anne Chambonnière i Anne Bizeau, pel llinatge de son company. Havia nascut el 23 de març de 1882 a Tremolha (Alvèrnia, Occitània). Era la filla primogènita de Jean Chambonnière, esclopaire, i de Anne Spinoux. Després de fer estudis a l'Escola Primària Superior i seguir estudis superiors, esdevingué mestra i exercí a Menet i a Maciac (Alvèrnia, Occitània). En 1905 va fer costat el «Manifeste des Instituteurs Syndicalistes» que reivindicava la independència dels mestres davant els inspectors estatals. Entre el 28 i el 30 de març de 1907 assistí al Congrés de Nantes i s'adherí a la Federació Nacional de Mestres de la Confederació General del Treball (CGT), la qual en 1915 esdevingué Sindicat de Mestres. Des de 1910 va ser corresponsal de la revista L'École Émancipée. En 1912 era la secretària adjunta de l'Amical dels Mestres d'Ensenyament Primari Públic del departament de Cantal i defensà Gabrielle Bouët, Hélène Brion i François i Marie Mayoux, perseguits per les seves idees pacifistes. Fundà el «Grup Feminista de Cantal», de la qual va ser secretària durant la Gran Guerra, reivindicant el pacifisme –un germà seu morí al front en 1917. Conegué a través dels periòdics anarcoindividualistes d'E. Armand el poeta i cançonetista anarquista Max Eugène Bizeau, amb qui es casà el 28 d'octubre de 1916 a Maciac, i amb qui va tenir dos infants (Max Olivier i Claire). En aquesta època era directora de l'escola maternal de Maciac. En 1919 fundà el Sindicat Departamental de l'Ensenyament, afiliat a la Federació Sindical Mundial de l'Ensenyament Laic, del qual va ser secretària entre 1919 i 1924, col·laborant en el periòdic L'Émancipateur i assistint a tots els consells sindicals entre 1927 i 1934. En aquests anys també col·laborà en Le Réveil Syndical, butlletí de la Unió Departamental de la CGT. En 1927 creà el Grup Feminista de l'Ensenyament, del qual fou secretària entre 1928 i 1930. Denuncià especialment els llibres escolars xovinistes, nacionalistes i patrioters. El seu sindicat unitari arreplegà 40 membres en 1927 i 60 en 1929, contra 650 del Syndicat National des Instituteurs (SNI, Sindicat Nacional d'Educadors). Representà la tendència sindicalista revolucionària en la Lliga Sindicalista; no obstant això, en 1930 votà per un buró majoritari. El 25 de maig de 1931, a la Borsa del Treball d'Orlhac (Alvèrnia, Occitània), convidà tots els sindicats professionals i totes les organitzacions a la unitat sindical. El 4 d'agost de 1931 prengué la paraula en una reunió de suport al mestre comunista Louis Escuroux a Maurç (Alvèrnia, Occitània). A finals de 1944 s'instal·là amb son company a Véretz, població natal d'aquest. És autora dels poemaris Les ailes de soie (1959) i Sovenance (1970). Anne Bizeau va morir el 20 de febrer de 1973 al seu domicili de Véretz (Centre, França).
  - Joan Recasens Farré: El 20 de febrer de 1975 mor a Marsella (Provença, Occitània) l'anarquista i anarcosindicalista Joan Recasens Farré. Havia nascut el 5 de gener de 1905 a Cunit (Baix Penedès, Catalunya). Treballador manual i fill de pagesos, havia tingut poca escolaritat. En 1928 s'establí a Vilanova i la Geltrú (Garraf, Catalunya) i fou un dels militants més destacats de la Federació Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'aquesta localitat. L'abril de 1931 va ser un dels signant de l'acord final de la llarga vaga de l'empresa de ciment Griffi on treballava, mantinguda des del 20 d'agost de 1930 fins al 22 d'abril de 1931. En 1932 va ser nomenat president de l'Ateneu de Divulgació Social «El Porvenir», entitat de caire llibertari, en la qual hi havia una secció «pro Escola Racionalista»; aquest ateneu va ser clausurat per la Guàrdia Civil el maig de 1933. El març de 1933 fou delegat del Sindicat Únic de Treballadors (SUT) de Vilanova i la Geltrú al Ple Regional de Sindicats de la Confederació Regional del Treball de Catalunya (CRTC) de la CNT. Participà activament en els fets revolucionaris del 6 d'octubre de 1934 i en diversos conflictes sindicals. Per la seva militància, a vegades havia de fugir de Vilanova i la Geltrú i amagar-se a Barcelona, però mai no va ser empresonat. Va ser un dels organitzadors de les Joventuts Llibertàries de la comarca del Garraf. En plena guerra civil, el setembre de 1936, formà part d'una Comissió Especial de Sanitat i Assistència Social en representació de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). Entre el 5 i el 17 de març de 1937, en representació de la CNT, fa ser regidor del Consell Municipal vilanoví i alcalde-president de la ciutat entre el 17 de març de 1937 i el 7 de setembre de 1938, quan s'incorporà a l'Exèrcit Popular de la II República espanyola i enviat al front bèl·lic. En 1938 fou delegat del Garraf al Ple Ampliat de Federacions Locals i Comarcals de les Joventuts Llibertàries de Catalunya. El gener de 1939, quan el triomf franquista era un fet, creuà els Pirineus i va ser internat al camp de concentració d'Argelers (Rosselló, Catalunya Nord). Aconseguí fugir-ne i visqué clandestinament a la zona de Marsella fins el final de la II Guerra Mundial. A causa d'una malaltia que va minvar les seves capacitats, va haver de treballar al seu domicili amb una màquina de tricotar.
  - Francesco Gasperini: El 20 de febrer de 1980 mor a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista Francesco Gasperini, també conegut com Hector Valli. Havia nascut el 18 de setembre de 1900 a Castiglione dei Pepoli (Emília-Romanya, Itàlia). Sos pares es deien Luigi Gasperini i Elisabetta Marchettini. El 15 de novembre de 1917 va ser condemnat pel Tribunal Militar de Florència (Toscana, Itàlia) a dos mesos de presó per «deserció del servei» i cap a finals de 1921 va ser acusat d'homicidi i de dos intents d'assassinat, arran d'una topada amb un grup de feixistes el 29 d'agost d'aquell any a Baragazza (Emília-Romanya, Itàlia). Fugint de la detenció emigrà clandestinament, però el 3 de març de 1923 va ser condemnat a 20 anys de reclusió en rebel·lia a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia). Cap a finals de 1927, a Seraing (Lieja, Valònia), on es trobava sota la identitat d'Hector Valli, arran de l'assassinat l'octubre d'un feixista italià a Chokier (Flémalle, Lieja, Valònia), va ser detingut, juntament amb l'anarquista Enrico Guadagnini i altres antifeixistes. Tancat a Lieja (Lieja, Valònia), va ser fortament defensat pels exiliats italians que s'oposaren a la seva extradició cap a Itàlia que es deliberava al Tribunal d'Apel·lació local («Afer Baragazza»). Anul·lada l'extradició, perquè els delictes als quals havia estat condemnat pels magistrats bolonyesos eren de naturalesa política, el 19 de novembre de 1929, després de dos anys empresonat, va ser alliberat i posat a la frontera de Luxemburg. Després d'uns mesos a Differdange (Esch-sur-Alzette, Luxemburg), l'estiu de 1930 les autoritats informaren que es trobava a Drancy (Illa de França, França), al domicili de son germà Guido, on va romandre fins l'estiu de 1936. En aquesta data, marxà com a voluntari cap a Barcelona (Catalunya), on s'enrolà en la Secció Italiana de la «Columna Ascaso» i va combatre al front d'Aragó (Monte Pelado, Tardienta, Almudébar i El Carrascal). Quan la Secció Italiana es va dissoldre l'abril de 1937, i després dels fets sagnants de «Maig de 1937», abandonà la Península i retornà a Drancy, on encara era present el maig de 1939, quan son germà Guido demanà a sa germana Iole que s'informés sobre les mesures repressives que les autoritats italianes pretenien adoptar contra els antifeixistes que havien lluitat en la Revolució espanyola. Després de la II Guerra Mundial retornà al seu país i reprengué la seva militància en el moviment anarquista italià. Francesco Gasperini va morir el 20 de febrer de 1980 a l'Hospital Sant'Orsola de Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia).
  - Luis de la Rosa Sanz: El 20 de febrer de 1984 mor a Eusa (Gascunya, Occitània) l'anarquista i anarcosindicalista Luis de la Rosa Sanz. Havia nascut el 14 de desembre de 1909 a Arcos de la Frontera (Cadis, Andalusia, Espanya). Sos pares es deien Blas de la Rosa i Adelaida Sanz. Al seu poble natal treballà d'obrer de fleca i sempre fou dels primers a participar en els moviments vaguístics convocats per la Confederació Nacional del Treball (CNT), fet pel qual va passar en diverses ocasions pel Penal d'El Puerto de Santa María (Cadis, Andalusia, Espanya). Cap el 1933 va ser exclòs de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) per haver fer costat les posicions de Miguel García dins del Sindicat de la Construcció de la CNT. Quan el cop militar feixista de juliol de 1936 aconseguí fugir del poble i passar a Ronda (Màlaga, Andalusia, Espanya), on s'incorporà als grups de defensa. Fou delegat de centúria de la «Columna Ascaso» a les muntanyes d'El Burgo (Màlaga, Andalusia, Espanya) i posteriorment lluità al front de Madrid (Espanya). Va ser ferit a la batalla del Jarama. A partir de març de 1938 combaté a Aragó i acabà la guerra com a capità d'Intendència habilitat –s'encarregava entre altres funcions, amb Cristóbal Torres Gil, d'efectuar el lliurament de les pagues a l'oficialitat i la tropa– de la 149 Brigada Mixta de l'Exèrcit Popular de la II República espanyola, participant en la retirada de Catalunya. A França va ser internat en diversos camps de concentració i passà per les Companyies de Treballadors Estrangers (CTE). Durant l'Ocupació, formà part de la Resistència a la zona de Gascunya. Després de la II Guerra Mundial, treballà com a obrer de fàbrica i formà part de la Federació Local d'Eusa. En 1945, amb la escissió del Moviment Llibertari Espanyol (MLE), s'arrenglerà amb la tendència «col·laboracionista» o «reformista», i va fer costat el Comitè Regional d'Andalusia de la CNT encapçalat per Pedro Rey. En 1946 va ser nomenat secretari de la Comarcal d'aquesta tendència en el II Ple Regional d'Andalusia de la CNT en l'exili. Sa companya fou Carmen Mata (Carmela). Luis de la Rosa Sanz va morir el 20 de febrer –algunes fonts citen erròniament el 9 de febrer– de 1984 al seu domicili d'Eusa (Gascunya, Occitània) i al seu enterrament assistí un representant de la Resistència francesa. Son germà, Desiderio de la Rosa Sanz, també va ser militant anarquista i anarcosindicalista.
  - Emerenciana Patiño Hermida: El 20 de febrer de 1989 mor a La Grand Comba (Llenguadoc, Occitània) l'anarcosindicalista Emerenciana Patiño Hermida, coneguda com La Gallega. Havia nascut el 7 de juny de 1903 a Noia (la Corunya, Galícia). Sos pares es deien Evaristo Patiño i Manuela Hermida. Milità, amb son company Manuel Figueroa, en la Confederació Nacional del Treball (CNT) de la Corunya (la Corunya, Galícia). Quan esclatà el cop militar feixista de juliol de 1936, aconseguí, amb son company i 21 militants llibertaris més, fugir de la Corunya, que havia caigut a mans franquistes, a bord d'una barca pesquera i arribar a França, desembarcant al port bretó de Brest. Amb son company retornà tot d'una a zona republicana i restà a Barcelona (Catalunya) fins el final de la guerra. Després de passar per diversos camps de concentració, s'instal·là amb sos infants a La Grand Comba. Quan l'Ocupació son company va ser deportat a Mauthausen (Alta Àustria, Àustria) i ell es dedicà a ajudar els nombrosos refugiats. Després de la II Guerra Mundial, en tornar son company de la deportació, milità en la Federació Local de La Grand Comba de la CNT. Després d'alguns anys malalta i gairebé cega, Emerenciana Patiño Hermida va morir el 20 de febrer de 1989 al seu domicili de La Grand Comba (Llenguadoc, Occitània).
  José García Sánchez (Carreta)
  - José García Sánchez: El 20 de febrer de 1998 mor a Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental, Catalunya) l'anarcosindicalista José García Sánchez, conegut com Carreta. Havia nascut el 26 d'abril de 1922 a Huércal-Overa (Almeria, Andalusia, Espanya) –algunes fonts citen erròniament Taberno (Almeria, Andalusia, Espanya). Sos pares es deien Patricio García i Antonia Sánchez. En 1936, quan esclatà la guerra civil, emigrà amb sa família a Catalunya i s'instal·là al barri obrer del Sot de Can Xarau de Cerdanyola del Vallès, on compaginà la feina a les vinyes amb els estudis nocturns. Amb 14 anys, s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Cerdanyola del Vallès i durant els anys bèl·lics participà en la «Col·lectivitat de Pagesos de Cerdanyola-Ripollet», de la qual va ser secretari d'actes. En 1939, amb el triomf franquista, retornà per poc temps a la seva terra natal, on era més fàcil trobar menjar, i després marxà uns mesos a França, per retornar a Catalunya sabent que no hi hauria represàlies contra ell per part del franquisme i es posà a fer feina de paleta. En 1946 era membre del Comitè Nacional de la CNT, el secretari del qual era Enric Marco Nadal i el 20 de maig de 1947 va ser detingut amb altres membres i col·laboradors del Comitè Nacional, com ara Francisco Alcaraz García, Juan José Caba Pedraza, Jerónimo García García, Germán Horcajada Manzanares, Manuel Rodríguez Martínez, Antonio Sanfeliu i José Yáñez García. El 7 de novembre de 1949 va ser jutjat per un consell de guerra a Ocaña (Toledo, Castella, Espanya) i condemnat a 12 anys de presó. Després de la mort del dictador Francisco Franco, col·laborà en la premsa llibertària (Cenit, Ideas, Orto, etc.) i en la reconstrucció de la CNT a Cerdanyola del Vallès. Fou un dels creadors del grup «Divendres Culturals», que organitzaven tertúlies literàries, la seva gran passió, a Cerdanyola del Vallès i que creà un premi de poesia del mateix nom. És autor dels poemaris Musas y sombras (1979), La voz que me habla (1998) i Don Quijote y Sancho (2001, pòstum). També publicà els llibres de memòries Tal como lo vi. La colectividad de campesinos de Cerdanyola-Ripollet (1936-1939) (1981 i 2013) i Estampas de nuestra guerra. Cerdanyola (1936-1939). Recuerdos y vivencias (1991). José García Sánchez va morir el 20 de febrer de 1998 al seu domicili de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental, Catalunya) i va ser enterrat al cementiri d'aquesta localitat.
  José García Sánchez (1922-1998)
  - Rafael Pérez Mur: El 20 de febrer de 2000 mor a Barcelona (Catalunya) l'anarcosindicalista Rafael Pérez Mur. Havia nascut el 5 de febrer de 1922 a El Burgo de Ebro (Saragossa, Aragó, Espanya). Amb sa família emigrà a Barcelona (Catalunya). Estudià a l'Escola Racionalista de la Torrassa de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès, Catalunya) i fou amic de la infància de Francesc Sabaté Llopart. Sota el franquisme esdevingué membre de la Guàrdia Urbana de Barcelona i es retirà amb el grau de sergent. Desconeixem si mantingué contactes amb el grup guerriller de Quico Sabaté, però entre 1948 i 1997 mantingué correspondència amb Antoni Téllez Solà. Després de la mort del dictador Francisco Franco, fou membre del Sindicat d'Espectacles Públics de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i col·laborà en les revistes barcelonines Ideas-Orto, la qual sostingué econòmicament, i El Vaixell Blanc, i en Progrés, de l'Hospitalet de Llobregat. Apassionat per la poesia, trobem alguns poemes seus en el llibre col·lectiu España sangra. Poemas libertarios (1985). El gener de 1991 participà en l'homenatge retut a Francesc Sabaté Llopart celebrat a Sant Celoni (Vallès Oriental, Catalunya).
  - Marc Prévôtel: El 20 de febrer de 2010 mor a Peçac (Aquitània, Occitània) l'enginyer químic i militant anarquista, anarcosindicalista i lliurepensador Marc Prévôtel. Havia nascut el 22 de setembre de 1933 a Bordeus (Aquitània, Occitània). Era fill d'André Prévôtel i de Joséphine Coueille, anarquistes neomaltusians implicats en 1935 en l'anomenat «Afer de les Esterilitzacions» de Bordeus. De família modesta –sos pares eren empleats de correus–, en 1950 aconseguí el batxillerat científic i, després de preparar-se en escoles d'enginyeria entre octubre de 1950 i juliol de 1954, es matriculà en l'Institut d'Enginyeria Química de Tolosa (Llenguadoc, Occitània), d'on sortí enginyer el juliol de 1957. Sense ser encara militant, en 1952 assistí al Congrés de la Federació Anarquista (FA), on va veure les maniobres de Georges Fontenis, que posteriorment creà el grup secret Organitsation Pensée Bataille (OPB, Organització Pensament Batalla) i que ell denuncià com a «centralista i bolxevitzant». L'octubre de 1952 entrà a formar part de la FA i del grup anarquista «Sébastien Faure» de Bordeus. A partir de 1954 milità en la FA reconstituïda en 1953 per Aristide Lapeyre, Maurice Joyeux i altres, en el grup de Tolosa de Llenguadoc, del qual serà secretari durant dos anys. Quan acabà la carrera, fugint del servei militar, obtingué una pròrroga d'un any i pogué fer un viatge d'estudis de set mesos als Estats Units. En tornar, després d'una entrevista amb Albert Camus, s'incorporà a l'Exèrcit. Vacil·lant quan la guerra d'Algèria, no es declarà insubmís, i fou enviat a diversos destins, com ara Kaiserslautern (Renània-Palatinat, República Federal d'Alemanya) i Lunéville (Lorena, França), on serví com a sotstinent en una companyia de manteniment de vehicles. En retornar, i gràcies als lligams de son pare amb la francmaçoneria, a mitjans de juny de 1961 va ser contractat pel Centre d'Estudis Nuclears (CEA) de Fontenay-aux-Roses (Illa de França, França), on s'afilià a la Federació de les Indústries Químiques i del Vidre del sindicat Força Obrera (FO) d'aquest centre. En 1961 participà en el Congrés de Montluçon (Borbonès, Occitània) de la FA, on conegué Alexandre Hébert. Arran d'aquest congrés, el setembre de 1961 Le Monde Libertaire, publicació per a la qual havia escrit articles, li va oferir ser membre del seu Comitè de Lectura. En 1962, en el Congrés de Mâcon (Borgonya, França), va ser nomenat secretari de Relacions Internacionals de la FA, càrrec que ocupà durant tres anys. A París (França), s'adherí al grup de les Amistats Internacionals (AI), fundat per Clément Fournier, i aquell mateix any va ser elegit membre de la Comissió de Conflictes del Sindicat Nacional de l'Energia Nuclear (SNEN) de FO. En 1963, arran de la prohibició de la premsa espanyola en l'exili per part de l'Estat francès, esdevingué, a instàncies de Tomás Ibáñez Gracia, testaferro-director d'Action Libertaire, nou periòdic de la Federació Anarquista de les Joventuts Llibertàries (FIJL). El maig de 1964 va ser traslladat al CEA de Saclay (Illa de França, França) per que raons de «secret militar» i va ser nomenat membre de la comissió administrativa de la Unió Departamental de la Regió Parisenca de FO i del comitè executiu nacional de l'SNEN. Durant l'estiu de 1964 representà la FA en la Reunió Internacional Anarquista que se celebrà a Minden (Rin del Nord-Westfàlia, RFA). En 1966 publicà el fullet Rencontre européenne des jeunes anarchistes. En el Congrés de l'SNEN de 1966, va ser nomenat membre de la seva Oficina Nacional i dirigí el seu periòdic a partir de 1968. Durant aquest període s'acostà a la Union des Anarcho-syndicalistes (UAS, Unió dels Anarcosindicalistes), on conegué Jo Salamero, que acabava de ser expulsat de la Confederació General del Treball (CGT). Després del Congrés de Bordeus de la FA de 1967, on les tesis situacionistes provocaren violentes polèmiques, s'allunyà de la militància activa en la FA, encara que restà afiliat. Aleshores participà activament en les reunions de la UAS, la qual es dissolgué després de 1968, i després en l'Aliança Sindicalista Revolucionària i Anarcosindicalista (ASRAS), on s'arreplegaven els militants llibertaris de la CGT, de FO, de la Federació de l'Educació Nacional (FEN) i de la Confederació Francesa Democràtica del Treball (CFDT). Els militants de FO abandonaren ràpidament l'ASRAS i a començaments de 1974 considerà que els militants de la CFDT d'aquesta aliança s'havien equivocat de lloc i que la seva autogestió, d'«aigua beneïda» i de doctrina social de l'Església, res tenia a veure amb l'autogestió de les col·lectivitats llibertàries de la Revolució espanyola. Durant la primavera de 1969 assistí al Congrés Confederal de FO i a la convocatòria a finals d'aquell any de vaga il·limitada a la Hague (Baixa Normandia, França) i a Saclay, que portà a un acord nacional amb la direcció del CEA. En 1971 la Federació de les Indústries Químiques i del Vidre de FO entrà en crisi i el seu dirigent Maurice Labi preparà el seu pas a la CFDT. Aquesta divisió marcà encara més la diferència entre els militants llibertaris de FO i els de les altres confederacions, especialment de la CFDT. En 1972 va ser nomenat membre del Comitè Nacional de la nova Federació de Químiques (FedeQuímiques) de FO, càrrec que mantingué fins 1994, quan es jubilà. L'agost de 1973 va ser traslladat al CEA de Grenoble (Delfinat, Arpitània). De bell nou a París a partir del juliol de 1974, s'adherí al grup anarquista «Louise Michel» de la FA. Gràcies a les seves gestions, la cooperativa «Publico» pogué obtenir el préstec bancari amb el qual es pogué traslladar del carrer Ternaux a l'actual local del carrer Amelot de París. En el Congrés Confederal de FO, reconstituí, amb Alexandre Hébert i Jo Salamero, la UAS i rellançà amb aquests el seu butlletí L'Anarcho-Syndicaliste. En 1981 participà en la creació del Comité pour l'Appel aux Laïques (CAL, Comitè per a la Crida als Laics), del qual va ser un temps secretari, i reforçà les activitats de la Libre-Pensée i de la Federació de Cercles de Defensa Laica (FCDL), fets criticats per la UAS pels seus acords amb els trotskistes seguidors de Pierre Lambert. En 1983 publicà la seva recopilació d'articles Cléricalisme moderne et mouvement ouvrier. Malgrat les seves posicions contràries a la CFDT, entre 1984 i 1985 prengué part en treballs i reunions de la Comissió de Militants Sindicalistes (CMS) de la FA, on nombrosos militants d'aquesta confederació hi participaven. Sempre va ser partidari de l'energia nuclear i contrari a l'«ecologia política», que considerava «reaccionària i obscurantista». Anys més tard, davant la «beneiteria ecologista» de certs militants de la FA («khmers verds»), tornà a demanar la seva adhesió al grup anarquista «Sébastien Faure» de Bordeux. En 1994, amb sa companya Anna, es retirà a Lengon (Aquitània, Occitània), des d'on continuà lluitant contra l'Europa del Capital i contra el clericalisme. En 1996 publicà, amb altres autors, el llibre Hommage à Louise Michel et Sébastien Faure i en 2005 el també col·lectiu Antireligion. Regards sur l'obscurantisme religieux et la nécessité de le combattre. En 2008, les Éditions Libertaires i la Libre-Pensée, reeditaren el seu llibre, augmentat i revisat, Cléricalisme moderne et mouvement ouvrier, que meresqué el premi «Ni Dieu, ni Maître» d'aquell any. Trobem articles seus en Action Libertaire, L'Anarcho-Syndicaliste, Les Cahiers d'Aristide Lapeyre, L'Hydre de Lerne, Itinéraire, Jeunes Libertaires, Laïcité, Liberté, Le Magazine Libertaire, Le Monde Libertaire, Noir et Rouge, Pour nous le combat continue, Refractions, La Rue i Volonté Anarchiste, entre d'altres. Marc Prévôtel va morir, a resultes d'un atac de cor, el 20 de febrer de 2010 a l'Hospital Haut-Lévêque de Peçac (Aquitània, Occitània) i va ser incinerat l'1 de març a Mérignac (Aquitània, Occitània).