text: #joambelparlament – Dídac Boza
  Posted on 16 juny 2011 4 agost 2012 by Dídac Boza
  És lògic que les assemblees i comissions de l'anomenat moviment dels 'indignats' que va sorgir el 15 de maig es desmarquin dels lamentables i vergonyants incidents d'ahir a les portes del Parlament de Catalunya. Vam patir la vergonya de veure escampades, a casa i arreu del món, unes imatges d'humiliació envers un dels parlaments més antics d'Europa, precisament una Cambra que és l'expressió històrica del sentir i la tradició democràtica d'un país que ha estat durant massa temps negada per règims centralistes i/o totalitaris. Que els impulsors d'acampadabn rebutgin l'actitud d'aquells que van agredir, escopir, insultar o assetjar els diputats d'un Parlament que tant ens ha costat de tenir, era del tot desitjable i comprensible, però molt em temo que també, a aquestes alçades, resultarà inútil.
  Més enllà del debat sobre si les actuacions violentes les van protagonitzar elements aïllats que no responen a l'esperit del moviment de protesta; o deixant a banda les versions no contrastades que abonen 'teories de la conspiració' sobre suposades infiltracions per provocar incidents, resulta evident que hi va haver un error. Un terrible i defintiu error que és previ a tots els aldarulls i situacions de tensió.
  La idea força amb la qual els 'indignats' es van plantejar la jornada del 15 de juny (i així mateix ho llançaven en les seves proclames a les xarxes socials) era 'Aturem el Parlament'. L'objectiu d'impedir que la Cambra es pogués reunir com estava previst o que la sessió del debat dels Pressupostos s'iniciés a l'hora programada ja depassava una línia vermella, com molt bé ha definit el president de la Generalitat, Artur Mas. En una democràcia al Parlament no se l'ha d'aturar mai, ni de forma violenta ni pacífica, per molt imperfecta i manifestament millorable que sigui la vida parlamentària i la mateixa democràcia. Ni per moltes raons legítimes, comprensibles i compartibles que hi hagi ha per a la protesta o per a la indignació.
  Tal i com s'ha pogut constatar, el moviment dels indignats havia recollit força simpaties en el conjunt de la societat. En aquest mateix bloc ja apuntàvem fa setmanes que la classe política no havia de mirar a un altre costat davant el malestar manifest que estava creixent a les places de les ciutats. Era el 19 de maig, tot just als inicis del moviment.
  Molts ciutadans havien vist en les protestes nascudes el 15M un revulsiu que podria resultar enriquidor per a una necessària regeneració de la política i dels valors democràtics. Des del treball periodístic, molts ens hem acostat a la realitat del moviment, al qual hem demanat que expliqui les seves propostes a través dels mitjans i els hem donat l'oportunitat de trencar tòpics i de desmuntar clixés prefabricats sobre el perfil dels que protestaven.
  Hem vist com famílies senceres i grups d'amics de totes les edats i professions passejaven per la plaça de Catalunya el seu esperit democràtic. Hem assistit a una revolta pacífica on predominaven els rostres somrients i moltes reflexions de fons. Fins i tot hem defensat el moviment davant d'aquells que, fent ús d'una patològica tendència a mirar el país en versió monocromàtica, han criticat els acampats perquè no sempre parlaven català o per no posar "prou accent" en la reivindicació nacional.
  Tot aquest corrent de simpatia es va veure frustrat ahir al matí, ja abans dels lamentables incidents a l'entrada del Parlament. La consigna 'Aturem el Parlament' era el pitjor dels indicis. No crec que la pugui subscriure mai en democràcia, ni tan sols en democràcia imperfecta.
  Posted in: La lupa (2008 - 2012)Tagged: 15_m, artur mas, indignats, parlament
  ◀◀ Això no arriba al març
  ▶▶ La dignitat de la indignació, recuperada
  3 thoughts on "#joambelparlament"
  Hercegoví ha dit:
  16 juny 2011 a les 12:16
  Aaaai, quan us interessava als polítics desacreditar els indignats… què bé us vénen aquestes plantofades!
  16 juny 2011 a les 13:09
  Roser Puntí ha dit:
  16 juny 2011 a les 19:06
  Sense Parlament no hi ha democràcia. Tan important és preservar la vida democràtica com que hi hagi sectors crítics de la societat que facin reaccionar els polítics i corregir els molts defectes del sistema. Aquesta és la manera d'avançar i no la vergonya d'ahir dimecres.