text: LA FIGURA GROGA
  Els dots excepcionals del meu company m'han permès ser l'observador, i sovint l'actor, de drames estranys. En publicar aquests croquis trets d'innombrables dossiers, incideixo naturalment més en els encerts de Holmes que en els seus fracassos. No creieu però que ho faci en interès de la seva reputació: de fet era quan tots els seus recursos semblaven esvair-se que desplegava una energia i una vivacitat d'esperit absolutament admirables. La raó és una altra: allà on ell s'encallava, cap altra persona, generalment, se'n sortiria; si més no l'afer s'enterraria sense arribar a cap conclusió. Cert que Holmes també s'equivocà i que la veritat va ser, amb tot, treta de la foscor. Tinc notes sobre una mitja dotzena de casos d'aquest gènere: l'afer de la segona taca i aquest que em proposo explicar són els dos que presenten un màxim d'interés.
  Sherlock Holmes feia rarament esport per amor a l'esport. No obstant, pocs homes, que jo conegui, eren capaços com ell de fer un tant gran esforç muscular i, sense discussió possible, es comptava entre els millors boxadors del seu pes. Però considerava l'esforç físic sense objecte, com una despesa innecessària d'energia. Si es movia, això era part de la seva activitat professional. Esdevenia llavors infatigable. El seu règim alimentari pecava més per un excés de frugalitat que no pas per una gran riquesa. Els seus costums, molt simples, s'apropaven a l'austeritat. Fora de la cocaïna, que usava intermitentment, jo no li coneixia cap vici. Amb tot quan ell es girava cap a la droga, era per a protestar, a la seva manera, contra la monotonia de l'existència, sota el pretext que els afers eren pocs i les noticies dels diaris sense cap interès.
  Aquell any, la primavera s'anunciava prematura. Holmes va trencar una tarda els seus costums per a fer una passejada per Hyde Parck amb mi: els primers tocs de verd alegraven els oms, les enganxoses barbes dels avellaners començaven a aparèixer entre les seves fulles quíntuples. Durant dues hores varem caminar pel plaer de caminar. La major part de l'estona sens dir-nos una sola frase, com passa entre dos homes que es coneguin íntimament. Quan retornàrem a Backer Street era gairebé les cinc de la tarda. El nostre mosso ens parà al llindar de la porta de la casa.
  -"Perdoneu, senyor! Un senyor ha preguntat per vos, senyor."
  Holmes em dirigí una mirada plena de retrets.
  -"Vet aquí les passejades! - va cridar - Aquest senyor ja ha marxat?"
  -"Si, senyor".
  -"I no li heu dit d'entrar?"
  -"Si, senyor. I ha entrat"
  -"Quan de temps ha estat esperant?"
  -"Una mitja hora, senyor. Era un senyor molt nerviós, senyor! Ha estat passejant, no ha parat ni un moment mentre ha estat aquí. Jo esperava a la porta, senyor, i el sentia. A la fi ha sortit al passadís i ha cridat: "És que aquest home no tornarà mai més?". Tal com us ho dic, senyor! He contestat: "Només us cal esperar una mica més". I m'ha dit: "Llavors me'n vaig a prendre l'aire, em sento com si m'ofegués. Tornaré ben aviat." Després d'això ha sortit. Res del que li he dit l'ha fet quedar."
  -"Bé! Heu fet el que podíeu fer. - va dir Holmes mentre entràvem al saló.
  - De tota manera és curiós, Watson! Tenia vertaderament necessitat d'un afer per a distraurem, i per la impaciència d'aquest client, en tindré un d'important, sense cap mena de dubte,... Vaja! Aquesta pipa que hi ha damunt la taula no és pas la vostra. Deu haver oblidat la seva. Una bella pipa feta amb bruc vell, amb una bona canya acabada amb allò que els marxants de tabac anomenen ambre. Em pregunto quantes n'hi deu haver a Londres de canyes de pipa d'ambre autèntiques. M'han dit que quan té una mosca dins, és signe d'autenticitat. Vet ací una indústria: ficar falses mosques dins d'ambre fals! Bé, el nostre visitant deu estar molt amoïnat per a oblidar una pipa que ell té en tan gran estima!"
  -"I com ho sabeu que la té en gran estima?"
  -"Mireu: aquesta pipa costa set xílings i sis penics. I ha estat reparada dues vegades: una vegada a la canya de bruc i l'altra a l'ambre. Aquestes dues reparacions han estat fetes, com podeu veure, amb anelles d'argent que han degut costar més que la pipa. L'home que prefereix recompondre la seva pipa abans de comprar-ne una de nova pel mateix preu, és que l'hi dona, en principi, un gran valor."
  -"I res més?" - vaig interrogar jo.
  Holmes donava voltes a la pipa a les seves mans i la contemplava pensarós, a la seva manera. L'aixecà enlaire i l'hi donava copets amb el seu índex llarg i prim, com faria un professor d'anatomia disertant sobre un os.
  -"Les pipes són sovint d'un interès extraordinari, - va dir - No conec res que tingui més personalitat excepte, potser, un rellotge o les llaçades de les sabates. Amb tot aquí les indicacions no són ni massa clares ni massa importants. El propietari d'aquesta pipa és evidentment un esquerrà, d'aspecte sòlid, que posseeix unes dens excel.lents, però que és poc curós i que no es troba pas obligat a practicar la virtut de l'economia."
  El meu amic em lliurà totes aquestes informacions amb descurança per impressionar, donat que el vaig veure mirar-me de reüll per a veure si havia seguit els seus raonaments.
  -" Penseu que un home que fuma amb una pipa de set xílings ha de viure en l'abundància?" - vaig gosar dir.
  -" Ací teniu tabac de Grosvenor de vuit penics els 30 grams, - va respondre Holmes fent caure alguns brins al palmell de la seva ma - Si podia comprar molt bon tabac a meitat de preu, això vol dir que no necessita fer economies."
  -" I els altres punts?"
  -" Té el costum d'encendre la pipa a les làmpades i flames de gas. Mireu: aquí, en un costat, està totalment carbonitzada. Un llumí no faria pas aquests estralls: ningú posa un llumí al costat de la pipa. Però tampoc ningú pot encendre la pipa en una flama de gas sense cremar la cassoleta. I la cassoleta és cremada del costat dret. En dedueixo doncs que aquest fumador és esquerrà. Acosteu la vostra pipa a la làmpada: com sou dretà, naturalment és el costat esquerra que apropareu a la flama. És clar que podríeu de tant en tant posar-la pel costat dret, però no ho faríeu habitualment. Ara bé, aquesta pipa només és cremada del costat dret. D'altra banda l'ambre ha estat mossegat, xafat. Això em fa suposar que es tracta d'un fumador musculós, enèrgic, i prove‹t d'una excel.lent dentadura. Però, si no m'equivoco, ja el tenim a l'escala: ara haurem d'estudiar alguna cosa més interessant que la seva pipa."
  Un instant després, la porta s'obria, i un home jove, de gran talla, penetrava al nostre saló. Anava vestit amb simplicitat i bon gust: portava un vestit gris fosc i barret de feltre marró. Jo no li hauria posat menys de trenta anys; en realitat en tenia una mica més.
  -" Us prego que m'excuseu. - va començar, vagament confós - Potser hauria d'haver trucat. Si, ben segur, hauria d'haver trucat a la porta abans d'entrar! El fet és que estic una mica trasbalsat. Llavors poseu el meu oblit en el compte del meu enuig."
  Es passà la ma pel front com si estès mig estordit, abans de deixar'se caure en una cadira.
  -" Ja veig que fa dos o tres dies que no dormiu. - va dir Holmes amb gentilesa espontània - La manca de descans posa en prova els nervis d'un home més que no pas el treball, i fins i tot més que el plaer. Puc saber com podria ajudar- vos?"
  -" M'agradaria el vostre consell, senyor. No sé que fer, i tota la meva vida s'està enfonsant."
  -" Voldríeu consultar-me com a detectiu?"
  -" No solament. Voldria l'opinió d'un home de bon judici, i d'un home de mon també. Voldria saber què tinc de fer. Espero que sereu capaç de dir-me'ho."
  Parlava amb frases curtes que eren com explosions. Em feia l'impressió que li era molt difícil parlar i que la seva voluntat lluitava per a dominar la seva inclinació al mutisme.
  -" Es tracta d'una cosa molt delicada, - ens explicà - A ningú li agrada parlar de problemes domèstics a gent de fora. Per això em sembla terrible tractar de la conducta de la meva esposa davant de dos homes que no havia vist mai abans. És horrible tenir-ho de fer. Però no puc més. Necessito un consell."
  -" Benvolgut senyor Grant Munro..." - començà Holmes.
  El nostre visitant va fer un bot de la cadira.
  -" Com! - va cridar - Coneixeu el meu nom?"
  -" Si preferiu conservar l'incògnit, - respongué Holmes somrient - permeteu- me d'aconsellar-vos de no portar més el vostre nom gravat al folre del barret, o, si més no, no dirigiu la part interna del barret cap a la persona amb qui parleu.... Us diré que el meu amic i jo em sentit, en aquesta cambra, molts secrets angoixosos i em tingut la sort de poder portar la pau a quantitat d'ànimes en pena. Espero que podrem fer el mateix per a vos. Us puc demanar, per que el temps pot ser preciós, que em feu saber, sense esperar més, els elements del vostre assumpte?"
  El nostre visitant es passà una ma pel front com si tingués una sensació molt dolorosa. Tots els seus gestes, tots els trets de la seva fisonomia revelaven un home reservat, poc comunicatiu, amb una punta d'orgull, segurament més disposat a amagar les seves ferides que no pas a exposar'les. Després, de sobte, amb el gest ferotge d'aquell que llença per la borda tota la vergonya i tota la discreció, va començar:
  -" Doncs vet ací els fets, senyor Holmes. Em vaig casar ara fa tres anys. Durant aquests tres anys la meva dona i jo ens hem estimat l'un a l'altre i hem viscut en mig d'una felicitat com, us ho puc ben assegurar, poques parelles ho deuen haver fet. Sempre hem estat d'acord en pensaments, paraules i accions. I ara, des del darrer dilluns, s'ha aixecat de sobte un mur entre nosaltres; i descobreixo que en la seva vida i en les seves preocupacions hi ha quelcom que jo conec tan poc com si ella fos una dona qualsevol que passa pel carrer. Ens hem tornat uns desconeguts, i jo voldria saber perquè. " Dit això, i abans d'anar més enllà, fiqueu-vos bé en el cap, senyor Holmes, que Effie m'estima. Cap malentès sobre aquest tema, veritat? Ella m'estima amb tot el seu cor i la seva ànima. I mai m'ha estimat tant, ho sento, ho sé. No hi ha res a dir sobre això. Un home pot dir molt fàcilment quan una dona l'estima. Però ja veieu: hi ha aquest secret entre nosaltres, i no podrem ser mai més els mateixos fins que no s'aclareixi."
  -" Tingueu l'amabilitat de posar-me al corrent dels fets, senyor Munro." - va interrompre Holmes amb una mica d'impaciència.
  -" Vaig a dir-vos el que sé de la vida d'Effie. Quan la vaig trobar per primera vegada era vídua. I no obstant era jove: vint-i-cinc anys només. Llavors es deia senyora Hebron. Havia anat a Amèrica quan era molt petita i havia viscut a la ciutat d'Atlanta. Va ser allà on es casà amb aquest Hebron, advocat amb una bona clientela. Varen tenir un infant, però una epidèmia de febre groga es declarà a la ciutat, i al marit i a l'infant se'ls va emportar aquell mal. He vist el certificat de defunció. Disgustada d'Amèrica, va tornar per a viure a casa d'una tia vella a Pinner, al Middlesex.... Us puc dir que el seu marit l'havia deixat en una posició confortable, i que disposava d'un capital d'unes 4500 lliures que havia sabut fer treballar i l'hi procuraven una mitjana d'un 7%. Quan la vaig conèixer feia sis mesos que vivia a Pinner: va ser una fiblada d'amor recíproca, i ens varem casar unes setmanes més tard. " Jo, per part meva, soc marxant de llúpol; com que tinc un benefici anual de set o vuit-centes lliures, ens trobàvem en una situació financera pròspera, i vàrem llogar, a Norbury, un preciós xalet per 80 lliures l'any. Tot i que és a prop de Londres, vivíem pràcticament en plena campanya. Una mica més amunt , hi ha un alberg i dues cases, així com un altre xalet just al final del camp que tenim davant. A part d'això, no hi ha més habitatges fins que s'arriba prop de l'estació. La meva feina em porta sovint a la City en certs períodes de l'any, però a l'estiu tinc menys feina: així en la nostra casa de la campanya, la meva dona i jo, vivíem uns dies perfectes. Us ho repeteixo: mai s'ha interposat entre nosaltres ni una sola ombra fins l'inici d'aquesta maleïda història. " Ah! Cal que us precisi un detall! Quan ens vàrem casar, la meva dona em va cedir tots els seus bens. Va ser una mica contra el meu gust, perquè si els meus afers haguessin marxat malament ens quedaríem ben despullats! Però ella va insistir, i així es va fer. Doncs bé! Ara deu fer unes sis setmanes, em va dir:
  "- Jack, quan et vaig donar els meus diners, tu em vares dir que quan volgués alguna quantitat només hauria de demanar-te'ho?
  "- Ben segur! - li vaig respondre - Sempre serà teu.
  "- Llavors, - va dir ella - voldria cent lliures."
  " Això em va sorprendre una mica: em vaig imaginar que simplement hauria tingut l'antull de comprar'se un vestit nou o alguna cosa semblant.
  "- I per què fer?" - vaig preguntar.
  "- Oh! - va fer ella amb la seva alegria habitual - Tu em vares dir que series el meu banquer. Els banquers no fan mai preguntes, saps?"
  "- Si realment vols aquests diners, els tindràs.
  "- Oh si! Realment els vull.
  "- I no em vols dir per a que són?
  "- Algun dia, potser, però ara no, Jack!"
  " Em vaig tenir, doncs, d'acontentar amb aquesta resposta. Era per tant la primera vegada que hi havia un secret entre nosaltres. L'hi vaig fer un taló, i no hi vaig pensar més. Potser aquest incident no té res a veure amb el que segueix, però he preferit mencionar-ho. "Ja us he dit que hi havia un altre xalet prop del nostre. Només ens separa un camp. Però per accedir'hi cal sortir a la carretera i després girar per un petit camí. Just darrera del xalet hi ha un agradable bosquet de pins d'Escòcia. Havia agafat el costum d'anar a passejar per allí, ja que els arbres sempre són uns bons veïns. Després de vuit mesos que feia que vivíem a Norbury, mai havíem vis ningú en aquell xalet. Era buit, no hi vivia ningú, i era una llàstima ja que tenia una vella porxada tota coberta de xuclamel, dos pisos,.... Més d'una vegada m'havia parat davant per a contemplar'la, i em deia que podria ser una encisadora petita masia. " Doncs bé. Dilluns, cap al tard, jo baixava a peu per allí quan em vaig creuar amb un furgó buit que sortia del caminet. Damunt la gespa, al costat de la porxada, hi havien tota mena de coses desembalades, tapissos, etc. Era clar: algú havia llogat el xalet. El vaig voltar i, un cop passat, em vaig aturar, com hauria pogut fer-ho qualsevol passavolant, per observar, i em preguntava quina mena de gent haurien vingut a viure tan a prop nostre. I mentre mirava vaig observar que una figura m'observava des d'una de les finestres de dalt. " Jo no sé que devia tenir aquella figura, senyor Holmes, però se'm va posar la pell de gallina. Em trobava a una certa distància i no podia distingir massa bé els seus trets; no obstant em feia la impressió d'alguna cosa anormal, inhumana,. Si més no va ser el que vaig sentir. Avançava ràpidament per a veure de més a prop qui era que m'observava així. Però mentre m'acostava, la figura va desaparèixer de sobte: tant de pressa que em semblà com si l'haguessin arrencat de la finestra i llençada al fons de l'habitació fosca. Vaig restar cinc minuts pensant, per analitzar les meves impressions. No podia afirmar si era una figura d'home o de dona. El seu color m'havia colpit més que tot. Imagineu una figura d'un groc pàl.lid mat, amb alguna cosa freda i rígida, horrorosament monstruosa. Estava tant trasbalsat que vaig decidir saber més coses sobre els nous habitants del xalet. Vaig anar a trucar a la porta. Em varen obrir immediatament. Em vaig trobar, cara a cara, amb una gran dona flaca amb cara adusta.
  "- Què voleu? - em demanà. Tenia accent del nord.
  "- Soc el vostre veí, - vaig respondre senyalant el meu xalet - Veig que tot just acabeu de descarregar. I he pensat que si us podia ser d'alguna ajuda,....
  "- Ah si? Doncs bé, quan tindrem necessitat de vos, ja us vindrem a buscar."
  Sobre aquestes paraules em tancà la porta als nassos. Molest per aquesta grollera resposta, vaig fer mitja volta i vaig tornar a casa meu. Tota la vesprada, tot i que m'esforçava a pensar en altres coses, vaig estar obsessionat per l'aparició a la finestra de la figura groga i de les maneres esquerpes de la llogatera. Vaig decidir no parlar de l'aparició a la meva dona: té un temperament nerviós, exaltat; i no vaig jutjar gens útil fer-la participar d'una impressió tan desagradable. De tota manera, abans d'adormir-me, li vaig comentar que el xalet del costat era ocupat; ella no va respondre res.
  " Normalment, dormo com un tronc. A la meva família és gairebé una tradició de fer broma amb les meves facultats de dormilec: en principi no hi ha gaire res que em pugui despertar a la nit. Però aquell vespre, sigui per culpa de l'incident que m'havia sobtat, sigui per qualsevol altra raó, dormia menys pesadament que de costum. I, una mica com dins un somni, em donava compte confusament que la meva dona es llevava, es vestia, que es posava una capa i un barret. Anava a obrir la boca per a indicar-li la meva sorpresa i dirigir'li una amonestació per una toaleta tan prematura quan els meus ulls, mig oberts, varen veure la seva cara, il.luminada per la llum d'una espelma. L'estupefacció va segellar els meus llavis. La vaig veure com mai l'havia vista abans, com mai l'hauria cregut capaç d'esdevenir. Era mortalment pàl.lida. Tenia la respiració ràpida. Gairebé panteixava. Llençava mirades furtives cap al llit mentre es posava la capa per assegurar-se que jo seguia dormint i que no m'havia despertat. Quan la meva immobilitat i la meva respiració regular la tranquil.litzaren, sortí sense fer soroll de la cambra. Un moment després vaig sentir un grinyol agut que només podia provenir de les xarneres de la porta d'entrada. Assegut al llit, em pessigava per a saber segur si somniava o no. Mirava el meu rellotge: eren les tres. Que redimonis podia fer la meva dona, en una carretera de la campanya, a les tres del matí?
  " Feia ben bé vint minuts que jo donava voltes i més voltes, dins el meu cap, a tot això per a trobar una explicació plausible (i com més hi pensava, més topava amb quelcom extraordinari, l'inexplicable) quan vaig sentir la porta tancar-se a poc a poc i els seus passos pujant l'escala.
  "- On has anat, Effie." - li vaig preguntar quan va entrar a la cambra.
  " Ella s'estremí violentament i llençà una mena de crit ofegat quan em va sentir; aquell crit i aquell astorament em trasbalsaren més que tota la resta ja que traduïen indiscutiblement un sentiment de culpabilitat. La meva dona sempre havia estat d'un natural franc i obert. Hi havia de què tremolar veient-la entrar com una lladre a la seva pròpia cambra, i cridar, i trontollar quan el seu marit li dirigia la paraula.
  "- Estàs despert, Jack? - va exclamar amb un petit riure nerviós - Jo que em pensava que res no et podia despertar!.."
  "- On has anat? - vaig repetir amb una severitat exagerada.
  "- La teva estranyesa no em sorprèn gens, saps?" - em va dir. Mentre descordava els botons de la capa, veia els seus dits que tremolaven.
  "-A fe, - va seguir - No recordo que mai hagués fet una cosa semblant. El fet és que em sentia com si m'ofegués, i necessitava prendre l'aire. Crec que segurament m'hauria desmaiat si no arribo a sortir. He estat davant la porta uns minuts, i ara ja torna a anar tot bé."
  " Mentre ella em recitava la seva història, no em va mirar els ulls ni una sola vegada, i la seva veu era molt lluny de tenir les entonacions habituals. Jo estava convençut que m'enganyava. No vaig respondre. Em vaig girar cara a la paret, amb el cor trencat, l'esperit desbordant de dubtes i sospites enverinades. Què m'amagava la meva dona? On havia anat durant aquella expedició extravagant? Sentia que no coneixeria la pau fins saber-ho. I amb tot em vaig estar de tornar-li a preguntar donat que ja m'havia enganyat una vegada. La resta de la nit em vaig remoure inquiet buscant una teoria que pogués conciliar la veritat i la nostra felicitat; no en vaig trobar cap de versemblant.
  " Aquell dia hauria hagut d'anar a la City, però tenia l'esperit massa pertorbat per interessar-me en negocis. La meva dona semblava tan trasbalsada com jo mateix; a partir de les ràpides mirades interrogatives que em dirigia, vaig veure que havia entès que no me l'havia cregut, i que no sabia què més fer. Durant l'esmorzar no intercanviarem ni dues frases. Immediatament després vaig sortir per a passejar i revisar, dins el meu cap, tot l'afer a l'aire fresc del matí.
  " Vaig anar fins Crystal Palace, em vaig estar una hora al parc, i retornava a Norbury cap a la una de la tarda. El meu camí em va portar prop del xalet de l'aparició. Em vaig parar un instant per a mirar les finestres, amb l'esperança de poder estudiar millor la figura inversemblant que havia observat la vigília. Jutgeu la meva estupefacció, senyor Holmes, quan la porta es va obrir i en va sortir la meva dona!
  " En veure-la, em paralitzà la sorpresa. Però la meva emoció no va ser res al costat d'aquella que va desfer els trets de la seva cara quan les nostres mirades es creuaren. Durant un instant creia que donaria mitja volta i tornaria entrar a la casa. Però es degué donar compte que qualsevol fugida seria inútil. Llavors avançà cap a mi. Tenia la cara pàl.lida i uns ulls d'espant que desmentien el somriure que els seus llavis intentaven.
  "- Oh Jack! - va fer - He anat a veure si podia ajudar als nostres nous veïns. Perquè em mires així, Jack? No deus pas estar enfadat amb mi, digues?
  "- Doncs, - vaig respondre - vet ací on has anat aquesta nit?
  "- Que vols dir?
  "- És aquí on has anat. N'estic segur! Quina mena de gent són que has de visitar a una hora tant intempestiva?
  "- No hi havia estat abans, Jack.
  "- Com pots dir allò que tu saps que és una mentida? Mirat, ja no ets la mateixa. Jo no t'he amagat mai res, sigui el que sigui. Vaig a entrar-hi, així sabré el perquè!
  "- No, Jack, per l'amor de Deu! - va cridar - Et juro que un dia ho sabràs tot, però si entres en aquest xalet, només provocaràs desgràcies....
  " Com intentava apartar-la, es va abraçar a mi amb una súplica frenètica.
  "- Tingues confiança en mi, Jack! - va dir-me - Fiat de mi només per aquesta vegada. Mai te'n hauràs de penedir! Saps molt bé que no t'amagaria mai res excepte pel teu amor! Tota la nostra existència ens la juguem ací. Si tornes a casa amb mi, tot anirà be. Si entres per la força en aquest xalet, tot haurà acabat entre nosaltres!
  " En la seva actitud hi havia tanta gravetat, tanta desesperança que em vaig parar davant la porta, sens saber que fer.
  "- Et creuré amb una condició, i a una única condició! - l'hi vaig dir a la fi - I és que a partir d'ara no hi hagi més misteri. Tens el dret de guardar-te un secret que et pertany, però cal que em prometis que no faràs més visites nocturnes i que no m'amagaràs res més a partir d'ara.
  "- Estava segura que confiaries en mi! - va exclamar llençant un gran sospir de tranquil.litat - Serà com tu ho vulguis. Tornem, oh! tornem a casa nostra!
  " Em va estirar per la mànega i ens allunyarem del xalet. Amb tot, encara em vaig girar per a mirar i vet ací que vaig tornar veure la figura groga, lívida, a la finestra de dalt. Quin lligam podia existir entre la meva dona i aquesta criatura, o amb l'harpia malcarada que havia vist la vigília? Realment era un enigma poc ordinari. Però jo sabia que mentre no l'hagués resolt, no podria retrobar mai més la tranquil.litat d'esperit.
  " Els dos dies següents a aquesta escena, vaig estar a casa, i la meva dona semblava executar lleialment el compromís que havia pres doncs, si més no que jo ho sabés, tampoc va sortir de la casa. No obstant el tercer dia vaig tenir la prova evident que la seva solemne promesa no era suficient per sostreure-la d'aquella influència misteriosa que l'allunyava del seu marit i del seus deures.
  " Aquell dia vaig anar a la ciutat, però tornava amb el tren de les dues quaranta en lloc de prendre, com acostumava a fer, el tren de les tres trenta-sis. Quan vaig entrar a casa, la criada va còrrer cap al vestíbul amb aire espantat.
  "- On és la vostra mestressa? - vaig demanar.
  "- Crec que ha sortit per a passejar. - va respondre.
  "Immediatament la sospita es tornà a instal.lar dins el meu esperit. Em vaig precipitar al pis de d'alt per estar segur que no era a la casa. No sé perquè, vaig mirar per una de les finestres del pis, i vaig veure la criada, amb qui acabava de parlar, còrrer camp a través en direcció del xalet. Llavors, ben segur, vaig comprendre que significava. La meva dona havia anat allà i havia encarregat a la criada que l'avisés si jo tornava més aviat. Vibrant de còlera em vaig llençar a còrrer a través del camp. Estava decidit a acabar aquell misteri. Veia la meva dona i la criada que venien pel caminet, però no em vaig parar a parlar'hi. Dins d'el xalet s'hi amagava aquell secret que m'enfosquia la vida. Em jurava que, passés el que passés, aquell secret seria tret a la llum del dia. En arribar, ni tan sols vaig trucar. Girant el pany, em precipitava dins el passadís.
  " A la planta baixa tot era calmat i tranquil. A la cuina una cassola cantava damunt del foc. Un gran gat negre estava dormint, fet una bola, dins un paner. No hi havia ni rastre de l'harpia. Vaig anar a l'altra peça; també era buida. Vaig pujar els escalons de quatre en quatre per anar al pis de d'alt, però només per a trobar dues peces més també buides. No hi havia una sola persona en tota la casa. El mobiliari i els quadres eren d'un gust decididament vulgar, excepte a la cambra de la finestra on havia vist l'aparició. Era una estança confortable, elegant, i totes les meves sospites s'ajuntaren en veure, a la xemeneia, un marc amb la fotografia de la meva dona; aquella fotografia l'havia fet jo mateix encara no feia tres mesos.
  " M'hi vaig quedar una bona estona per a estar segur que la casa era absolutament buida. Després me'n vaig anar amb un espantós pes al cor. En entrar a casa, la meva dona va sortir al vestíbul, però jo estava massa dolorit, massa colèric també, per a parlar-li. No em vaig parar i vaig anar directament al meu despatx. Ella em seguí i va entrar abans que jo pogués tancar la porta.
  "- Sento no haver respectat la meva paraula, Jack! - em digué - Però si ho sabessis tot, estic segura que em perdonaries.
  "- Llavors, diguem-ho tot!
  "- No puc, Jack! No puc!
  "- Mentre no em diguis qui viu en aquest xalet i a qui has donat la teva fotografia, no hi podrà haver mai més confiança possible entre nosaltres!.
  " La vaig apartar i me'n vaig anar. Això va passar ahir, senyor Holmes, i no l'he tornat a veure, i no en sé res més. És el primer núvol que enfosqueix la nostra unió. Ha irromput tan sobtosament que no sé com podria actuar. Aquest matí se m'ha acudit que éreu l'home que em podia aconsellar: així que he corregut cap a vos; em poso, sens cap restricció, a les vostres mans. Si hi hagués alguns punts que no hagin quedat gaire clars, pregunteu-me. Però, per d'amunt de tot, digueu-me ben aviat que tinc de fer, perquè aquesta desgràcia és massa pesada per a mi."
  Holmes i jo, havíem escoltat amb el més viu interès aquesta extraordinària declaració que ens havia fet amb mots escanyats, amb aturades sovintejades, d'un home a punt d'arribar a una emoció extrema. El meu company quedà silenciós uns instants; tenia el mentó apuntalant-se en una ma; pensava....
  -" Digueu-me, murmurà a la fi, em podríeu jurar que la figura que vareu veure a la finestra, era una figura d'home?.
  -" Les dues vegades que l'he vist, era a certa distància; m'és impossible de precisar-ho.
  -" I, de tota manera, aquesta figura us ha sobtat d'una manera desagradable.
  -" Semblava tenir un color anormal, i la seva fesomia tenia una fixesa estranya. Quan m'hi he acostat, ha desaparegut en una batzacada....
  -" Quan fa que la vostra dona us demanà cent lliures?
  -" Gairebé deu dies.
  -" Heu vist alguna fotografia del seu primer marit?
  -" No. Un temps després de la seva mort, va esclatar a Atlanta un gran incendi; tots els seus papers es varen destruir.
  -" I, amb tot, ella tenia un certificat de defunció. Em dieu que l'heu vist?
  -" Si. Era un duplicat que es va fe fer després de l'incendi.
  -" Heu trobat mai ningú que l'hagués conegut a Amèrica?
  -" No.
  -" Ella, ha parlat alguna vegada de tenir ganes de tornar a visitar Amèrica?
  -" Rep cartes d'Amèrica?
  -" No, que jo conegui.
  -" Mercès. M'agradaria pensar una mica sobre el cas. Si al xalet no hi ha ningú, tindrem evidentment algunes complicacions per a vèncer. Si, al contrari, com crec, els llogaters han estat advertits de la vostra arribada i han sortit abans que entréssiu a la casa, llavors ara hi deuen tornar a ser, i la solució del problema és a punt de caure.... Deixeu-me donar-vos un consell. Torneu a Norbury i examineu encara una vegada més les finestres. Si descobriu alguna raó per a suposar que el xalet és habitat, no hi entreu per força: però envieu-nos un telegrama. Una hora després de rebre'l, serem al vostre costat i en molt poc temps haurem buidat l'afer fins al fons.
  -" I si la casa encara és buida?
  -" En aquest cas jo vindré demà i parlarem de tot això. Bona nit. Sobre tot, sobre tot!.... no us rossegueu el cor sense saber que teniu una bona raó per a fer- ho.
  Quan el meu company tornà d'acompanyar a la porta al senyor Grant Munro, em digué:
  -" ....Em temo que aquest assumpte no serà massa maco, Watson! Que en penseu?
  -" Té un to desagradable. - vaig respondre.
  -" Si. Hi ha un xantatge aquí dins, o m'equivoco molt!
  -" I qui deu ser el mestre cantaire?
  -" Doncs, ben segur, aquesta criatura que habita la única cambra confortable de la casa, i que té, d'amunt la xemeneia, la fotografia de la dama. Us ho juro, Watson, és molt atractiu, aquesta aparició d'aquesta figura lívida a la finestra! Per res del mon em voldria perdre aquest cas.
  -" Teniu una teoria?
  -" Si. Una teoria provisional, és clar. Però em sorprendria molt si no esdevingués exacte. El primer marit d'aquesta dona és al xalet!
  -" Perquè ho creieu?
  -" D'altra manera no es podria explicar l'angoixa frenètica que mostrà quan el seu segon marit va voler entrar-hi. Els fets, tal com jo els reconstrueixo, es deuen semblar a això: aquesta dona es casà a l'Amèrica. El seu marit ha fetes paleses algunes particularitats detestables, o bé, en podríem dir, ha agafat una malaltia maleïda i ha acabat sent un leprós o un idiota. Ella va fugir, va tornar a l'Anglaterra, va canviar de nom i va començar una altra vida, una nova vida....si més no, és el que ella creia!. Feia tres anys que era casada; pensava que la seva situació era segura; havia ensenyat al seu marit un certificat de defunció amb el nom falsificat. I després, vet ací que el seu nou domicili és descobert pel seu primer marit, o bé, ho podem suposar, per una dona amb pocs escrúpols que s'hagués embolicat amb l'invàlid. Escriuen a la senyora Grant Munro i l'amenacen de venir i desemmascarar- la. Ella demana cent lliures al seu marit i s'esforça per a comprar els seu silenci. Malgrat les cent lliures, venen a l'Anglaterra. I quan el marit li comunica, casualment, que nous vinguts ocupen el xalet veí, ella està segura que són els seus perseguidors. Espera que el seu marit s'adormi, després ella surt rabent per a convèncer-los que la deixin en pau. En no aconseguir cap resposta positiva, hi torna l'endemà al matí, i el seu marit la sorprèn quan en sortia. Llavors l'hi promet de no tornar-hi més, però dos dies més tard, l'esperança de desempallegar-se d'els terribles veïns és massa forta per a ella, i es llença a una nova temptativa portant una fotografia que, sens dubten li han demanat. És en plena discussió quan arriba la criada per anunciar que el seu marit ha arribat. En saber-ho la dona, conscient que el seu marit vindria de dret al xalet, feu sortir els seus interlocutors per la porta del darrera, i els conduí al petit bosc de pins que, com ens ha indicat, era molt a prop. D'aquesta manera ell troba la casa absolutament deserta. Em sorprendria molt, amb tot, que estés tant tranquil.la quan hi arribi aquest vespre. Que en penseu, de la meva teoria?
  -" Són hipòtesis, i res més!
  -" Hipòtesis que, si més no, s'avenen amb els fets. Quan nous fets arribin a la nostra coneixença i si no s'avenen amb la meva teoria, encara serem a temps de repensar-la. De moment només ens queda esperar un missatge del nostre amic de Norbury.
  No ens va caldre esperar massa temps. Va arribar just quan acabàvem de prendre el te.
  "El xalet encara és habitat. He vist la figura a la finestra. Esperaré el tren de les set. No prendré cap decisió abans de la vostra arribada."
  Aquest era el missatge del senyor Grant Munro. Ens esperava a l'andana quan varem baixar del vagó. Els llums de l'estació ens permeteren constatar que estava molt pàl.lid i que tremolava amb una agitació difícilment continguda.
  -" Encara hi són al xalet, senyor Holmes. - va murmurar mentre posava una ma damunt la mànega del meu amic - He vist llums a la casa quan venia cap aquí. Ara ho arranjarem tot, d'una vegada per totes!
  -" Quin pla teniu? - demanà Holmes mentre ens endinsàvem a la fosca carretera bordejada d'arbres.
  -" Entrar' a la casa pel mitjà que sigui: per força, segurament. Veuré amb els meus propis ulls qui hi viu. Voldria que els dos em fèssiu de testimonis.
  -" Hi sou absolutament decidit, malgrat l'avís que us feu la vostra dona? Recordeu que us digué que valia més que no escandalléssiu dins aquest misteri...
  -" Si. Estic absolutament decidit a fer-ho.
  -" A fe, que penso que teniu raó. Qualsevol certesa és millor i preferible al dubte que ens turmenta. Faríem bé de pujar-hi tot seguit. És cert que, legalment, ens estem ficant en un mal pas, però la causa bé en val la pena.
  La nit era molt fosca i començava a caure una pluja fina quan varem deixar la carretera per endinsar-nos en un petit camí solitari amb vorals profunds. El senyor Grant Munro caminava molt de pressa; tot ensopegant el seguíem tam bé com podíem.
  -" Aquestes són les llums de casa meu. - va murmurar tot senyalant una lluïssor entre els arbres - I aquell és el xalet que d'ací un moment forçaré.
  Després d'una corba, el xalet s'aixecava davant nostre. Una ralla groga que es marcava davant la façana mostrava que la porta no era completament tancada. Al primer pis, una finestra es veia molt il.luminada. Mentre miràvem, una taca negra es desplaçà darrera la cortina.
  -" És l'harpia. - va exclamar Grant Mounro - Ho veieu ben bé que hi viu algú aquí! Seguiu-me, i aviat tindrem la darrera paraula de tot això.
  Ens acostàrem a la porta, però de sobte una dona sortí de la foscor i es situà a la línia daurada de la làmpada. Donat que era a contra-llum no li podia veure la cara, mes ella estenia els seus braços en actitud suplicant.
  -" Per l'amor de Deu, Jack, no! - va cridar - Tenia el pressentiment que vindries aquesta nit. No entris pas, estimat! Confia en mi: et juro que no ho lamentaràs mai.
  -" Ja he confiat en tu massa temps, Effie! Deixa'm passar. Cal que passi. Els meus amics i jo aclarirem aquest assumpte i l'adobarem d'una vegada per totes.
  L'apartà a un costat, el varem seguir. Va obrir la porta. Una dona d'una certa edat va còrrer, li va voler barrar el pas, però ell l'apartà amb una espenta i pujàrem l'escala. Grant Munro es precipità dins la cambra il.luminada de d'alt. Varem entrar darrera seu. Era una cambra confortable, ben moblada, amb dues espelmes enceses d'amunt la taula, i dues més damunt la xemeneia. En un racó, inclinada damunt d'un pupitre, hi havia quelcom que semblava una nena petita. Ens donava l'esquena quan varem entrar, però constatàrem que portava un vestit vermell i llargs guants blancs. Quan, de sobte, ella ens mirà, no vaig poder reprimir un crit de sorpresa i de terror. La seva cara era d'un espantós color pàl.lid, amb una fisonomia desproveïda de tota expressió.
  Un segon més tard, el misteri s'explicava. Holmes, tot rient, passà la seva ma per darrera l'orella de l'infant, una màscara caigu' de la seva cara, i ens trobàrem davant d'una negreta, negra com el carbó, que se'n reia amb totes les seves dents blanques davant la nostra estupefacció. En simpatia amb la seva alegria, jo també em vaig posar a riure, però Grant Munro, amb una ma al coll, cridà:
  -" Deu meu! Però que vol dir tot això?
  -" Ara t'ho explicaré... La senyora Grant Munro entrava a la cambra. -"...tu m'has obligat, mentre que jo no t'ho volia dir. Ara caldrà que tu i jo ens acostumem a la veritat. El meu marit va morir a Atlanta. El meu infant va sobreviure.
  -" El teu infant?
  Ella tragué del seu pit un medalló de plata.
  -" Jack, no has vist mai aquest medalló obert?
  -" Em pensava que no s'obria.
  Tocà un ressort. La cara superior s'obrí. Llavors aparegué el retrat d'un home, d'una bellesa i d'una intel.ligència colpidores, però que portava en la seva fisonomia els signes formals d'una ascendència africana.
  -" Aquest és John Hebron, d'Atlanta! - va fer la dona de Grant Munro - I no hi ha hagut mai un cor més noble damunt la terra. Vaig trencar amb la meva raça per casar-me amb ell. Mentre varem viure junts no em va saber greu ni una sola vegada. La nostra desgràcia va ser que el nostre únic infant s'assembli més a ell que no pas a mi. Això passa sovint en aquestes unions, i la meva petita Lucie és molt més negre que el seu pare. Però, negra o blanca, no importa! Ella és la meva petita filla estimada, ella serà l'infant mimat de la seva mare!.
  La nena, en sentir aquestes paraules, arrencar a còrrer per anar a arrambar- se a les faldilles de la senyora Grant Munro, que va seguir:
  -" ...Només la vaig deixar a Amèrica perquè la seva salut era fràgil i qualsevol canvi l'hi hauria fet mal. La vaig confiar al bon seny i l'atenció d'una fidel escocesa que havia estat la nostra serventa. Ni un sol instant he pensat en renegar d'ella! Però quan la sort t'ha posat al meu camí, Jack, i quan t'he arribat a estimar, he tingut por de parlar-te d'aquest infant. Que Deu em perdoni! Tenia massa por de perdre't. No vaig tenir la força suficient per a dir-te'ho. Tenia de triar entre vosaltres dos, i em vaig decantar per la meva petita. Durant tres anys t'he amagat la seva existència, però la dida m'enviava notícies i vaig saber així que ja estava completament restablerta. Finalment, em va venir un desig insuperable de veure-la. Vaig lluitar contra aquest desig: tot va ser en va. Havia calculat tots els perills, i vaig decidir tenir-la a prop de mi, encara que nom's fos unes setmanes. Vaig enviar cent lliures a la dida i l'hi vaig fer arribar totes les indicacions sobre aquest xalet. D'aquesta manera podia ser la nostra ve‹na sens haver-hi cap lligam aparent entre nosaltres. Vaig prendre les meves precaucions fins al punt de manar-li de no deixar sortir l'infant durant el dia, i de posar-l'hi una màscara i guants per a que els tafaners que la poguessin veure a la finestra no fessin càbales sobre un infant negre en el país. Potser hauria estat més inspirada si no hagués pres tantes precaucions, però em tornava boja de por pensant que poguessis esbrinar-ne la veritat." " Vares ser tu qui em comunicà, per primera vegada, que el xalet era ocupat. Segurament hauria d'haver esperat a l'endemà al mati, però no podia dormir de tant nerviosa com m'havia posat aquella notícia. Així que vaig sortir, convençuda que tu dormies. Només que tu m'havies vist sortir i això va ser l'inici dels meus temors. L'endemà el meu secret era a les teves mans, però tu, noblement, et vares contenir i no vares aprofitar el teu avantatge. "Tres dies més tard, amb tot, la dida i l'infant tingueren el temps just per a fugir per la porta del darrera mentre tu entraves per la del davant. I ara,... Ara, aquest vespre ja ho saps tot,... I jo et demano, Jack: que serà del meu infant i de mi?"
  Es refregava les mans nerviosa mentre esperava una resposta. Varen passar ben bé dos minuts abans que Grant Munro no trenqués el silenci. Però quan va pronunciar la resposta, va ser de la mena d'aquelles que m'agrada recordar. Va aixecar la nena a coll, la va abraçar, i després, amb la nena a coll, va donar l'altra ma ala seva dona i se'n anà cap a la porta:
  "- En podrem discutir a casa nostra amb més comoditat, - va dir - No soc un home perfecte, Effie, però em penso que soc millor del que tu t'has pensat."
  Holmes i jo els segu¡rem pel caminet fosc. El meu amic m'estirà la mànega:
  "- Em penso que serem més útils a Londres que no pas a Norbury..."
  No em va dir ni una sola paraula més del cas fins que, tard al vespre, al moment que anava a entrar a la seva cambra, es girà i em digué:
  "- Watson, si mai teniu la impressió que em fio una mica massa de les meves facultats, o que dono a un afer menys interès del que mereix, llavors tingueu la bondat de murmurar-me a cau d'orella: