text: Els senyors de l'optimisme radical
  09 març 2021 12:02
  1."Quin deu ser el detonant que deu fer que algunes persones estiguin disposades a morir per una idea? Allò que a l'hora ens repugna i ens té atemorits dels militants d'Al Qaeda, no fa massa era un eslògan que penjava de les casernes de la guàrdia civil. Fa temps ja que vaig començar a dubtar d'aquest optimisme radical que està convençut que el sacrifici o la mort, a canvi d'una promesa mai no contrastada, paga la pena.
  Dins el meu cap no hi ha lloc per entendre que un ciutadà tengui tan poca estima per a la pròpia vida. Ho puc entendre en situacions d'extrema pobresa "per deixar de passar gana" o després d'haver passat per experiències cruels. Entenc que algú, en sortir de sales de tortura, pròpies de règims dictatorials, es tengui en tan poca estima que vulgui morir, fins i tot que vulgui morir matant. No és el cas dels pilots suïcides, gent procedent de famílies benestants, gent que ha rebut formació, ensinistrament per fer això. Aquests no vénen de cap sala de tortura.
  És això propi sols del món islàmic? No. Marguerite Yourcenar ja ens ho contà de la cultura oriental, i els occidentals hem presumit i encara presumim de morts heroics. La història de la nostra cultura és plena de suïcides tronats disposats a donar la vida per Déu, pel rei o per qualsevol altra ideal o símbol. Nosaltres també tenim tradició de violència destructiva. Aparentment l'hem superada, però és més evident que qui no l'ha superada gens és el món islàmic. Per què? Sociològicament ho pot explicar la desesperació que viuen els palestins, però això no ens parla de la reverderació de la idea de yihad, l'argument que fan servir els d'Al Qaeda per combatre tots aquells que profanen l'islam.
  Com hem superat nosaltres, encara que sigui sols aparentment, això de tenir ganes de morir per una idea? No és senzill, però hem separat poder civil i poder religiós, hem secularitzat la societat, ens hem alliberat de les relíquies i hem adoptat formes més o menys representatives d'organitzar-nos. És a dir, hem procurat deixar de ser crèduls, fanàtics i serfs.
  2." Per això ens ha estat possible eradicar el suïcidi fanàtic, però encara ens queda molta credulitat. Encara creim que el terrorisme és un mal genèric, sense explicació possible, com una plaga, com una pesta contra la qual fa mal fer lluitar-hi. Infants que som, ens creim que colpejant moltes vegades un objecte obtendrem el que voldrem. Són restes de fanatismes passats que no hem digerit del tot, restes que ens juguen males passades a nosaltres, ciutadans corrents, però també en juguen als dirigents per molts de filtres que passin els seus missatges. Digau sinó qui és l'assessor que fica la pota batiant la guerra d'ara amb la marca «Justícia infinita?». Encara que rectifiquin dies després, quina mena de consciència inspira el tema? Això sols ho pot dir algú que encara no sap què és la divisió de poders. La justícia que fan el nostres tribunals, una justícia concreta, vol ser reconciliadora de l'individu amb la societat, i no una justícia venjativa que distancia més individu i societat.
  I deman, la nostra credulitat és tanta que ens creim que la solució a l'ordre mundial està en la captura i mort d'Usama Bin Laden? Es venç el terrorisme destruint els seus campaments? És la guerra la mesura més apropiada per desarmar Al Qaeda? És tal l'optimisme del món atacant que de veres creim que així arreglam el desordre que explosionà l'onze de setembre? Hi ha altres maneres de combatre el terrorisme. L'ONU s'ha encarregat de pressionar comercialment l'Afganistan, de mantenir embargaments, d'investigar capitals i comptes corrents, però quan començarà a fiscalitzar i auditar la indústria de les armes? Quan invertirà seriosament en agricultura fins al punt de fer possible alternatives als cultius de l'opi i la coca? Quan estrangularà econòmicament a tots els senyors de la guerra que ara senyoregen frica, sia i Amèrica?
  Hi ha vies per a combatre els crims des de la cultura de la justícia humana que és la que ens proporciona eines contrastables per anar rectificant i per anar construint un relatiu optimisme farcit, encara, d'incredulitats. Creure que la vida, la pròpia vida o la d'un altre, és sacrificable sols forneix l'optimisme dels senyors i ens fa a tots més serfs. Amb aquesta guerra no tenim garantida cap recompensa que ens proporcioni ordre, si de cas l'únic que ens garanteix és el patiment dels innocents de la guerra, ens garanteix incubar més violència per a demà. No veig cap raó per ser optimista, i els senyors que ho són ens deuen amagar alguna cosa. En això convé ser un incrèdul.