text: Vilarasau | Paisatge teatral
  Arxiu d'etiquetes: Vilarasau
  La mare. El mite de la Vilarasau creix
  De vegades resulta complicat ser un mite, i encara més un mite teatral on ningú et regala res i sempre s'espera tot de tu, nous registres, nous talls de respiració, noves boques obertes al teu davant, noves, noves, noves…
  L'Emma Vilarasau és un mite, almenys per a mi i per a una bona part d'espectadors catalans que fa anys que seguim els seus personatges – ara fins i tot ens comprarem un llibre que ha escrit a quatre mans – i la mare, la seva darrera creació, de la mà d'un Andrés Lima que fa una gran direcció i condueix amb mestria un Pep Pla – a qui crec que no havia vist mai en directe – i una Ester Cort i Òscar Castellví, a qui crec haver conegut ahir al vespre des de la primera fila de la Villarroel, no és una excepció. La mare Vilarasau torna a captivar.
  El text de la mare no és senzill, sovint tens dubte de si el que passa està passant de veritat o només és el somni de la vida que cantava Segismundo, i el personatge és poc agraït. No és un personatge dramàtic, s'acosta a la tragicomèdia sempre complicada, el públic no sap si patir o si somriure – aquell drama que pateixo al teatre quan el públic ha de mostrar sempre el moment còmic amb la rialla clàssica – però per a mi, que no vaig perdre – i que em perdoni el Pep Pla – ni un sol gest del mite, amb això en vaig tenir prou. És cert que va agradar-me la direcció – ja ho he comentat – molt més que el text que em sembla passat de voltes en determinats moments i un tant repetitiu, però els bons directors saben treure petroli de textos correctes, i al meu criteri això és el que es viu entre els dos finestrals que marquen l'espai escènic de la Villarroel.
  Per més que una mare hagi viscut pels seus, crec que la síndrome del niu buit no hauria de requerir psicoteràpia – a menys que el tema el tracti Woody Allen – i per això considero que el text va passat de revolucions, però el mite és el mite, i si Olga Tor mantenia una sèrie fosca on sempre plovia, Anne pot mantenir-te una hora i quaranta pendent del seu rostre.
  N'hi ha hagut d'altres i també en vindran, però per algun motiu tinc el pòster de la Vilarasau recomanant no fumar, al meu despatx.
  El meu aplaudiment als 4 actors i actrius i al director, el que no vaig entendre és la il·luminació i què pintaven els llums escampats per la platea al principi de l'espectacle, quan l'Anne gemega amb desesper….. clar que, ara que hi penso, la meva dona m'ho va explicar sopant, eren els mòbils dels que han d'entretenir-se amb la tecnologia telefònica fins el darrer moment. Algun dia ens requisaran els telèfons mentre mostrem l'entrada i tots serem més feliços.
  Publicat per carleslucasgiralt a 24 Març 2017 in 1. Crítiques
  Etiquetes: Andrés Lima, La Villarroel, Pep Pla, Vilarasau
  INFÀMIA, teatre dins del teatre
  Resistir-se a una cita amb la Vilarasau i en Boixaderas – amb permís de l'Anna Moliner i en Francesc Ferrer – és una tasca gairebé impossible, i si a més a més saps que l'espectacle va d'actors i actrius, d'assajos, de teatre, de faràndula, et falta temps per obrir l'ordinador i seleccionar entrades. Un cop aconseguides, t'apropes a la Villarroel, amb una mica de temps si vols fer un mos assegut tranquil·lament, i un cop situat o situada a la teva butaca ja vas captant per on anirà la cosa. Una burra amb vestits, un parell de sabres al que podria ser un paraigüer, un parell d'elements escenogràfics tipus tarima amb rodes, un sofà una taula… qualsevol que hagi assajat un espectacle teatral reconeix l'escena dins l'escena.
  L'autor, en Pere Riera, diu que Infàmia és un joc de miralls, de punts de vista, i té tota la raó – lògic, tractant-se del pare de la criatura –. La trobada entre dos grans de l'escena (actors i personatges) i dos de més novells- perdoneu-me Anna Moliner i Francesc Ferrer si us descric així – tot l'espectacle és la lluita o la trobada – mai senzilla – entre els que volen ser o aspiren a ser com els seus ídols, i els ídols que saben treure el pitjor de si mateixos per tornar els nous a la realitat. No saps si volen ensenyar-los el camí o només avisar-los que poden caure i cauran, un càstig continuat que els novells miren d'assumir com bonament poden, plantejant dubtes als "mestres", que no volen posar res senzill.
  Es un espectacle dinàmic, amb molts moments per riure – jo no ric, però hi ha gent que ho fa i és molt respectable – ben interpretat, on la gràcia principal es veure quan actuen o quan no ho fan – no és complicat – i com després de riure, se't glaça la sang amb la darrera rèplica de l'Eva Dolç.