text: La meva crítica de "L'avi Ninus", de Xavier Baladia.
  8 de desembre de 2015 Llibres i literatura
  Edicions La Campana acaba de publicar "L'avi Ninus", de Xavier Baladia, i la bona gent de Vilaweb em va demanar si podia escriure'n un comentari. Ho vaig fer de seguida i amb molt de gust (el llibre és una veritable delícia) i, efectivament, va aparèixer publicat pocs dies després (vegeu aquí). Per si no el vareu llegir aleshores us l'he reproduït aquí sota:
  (Publicat a Vilaweb el 28 de novembre de 2015)
  Fa cinc anys que va sortir un llibre que no vaig dubtar gens a l'hora de qualificar-lo d'excepcional. Un qualificatiu que avui encara mantinc. Es titulava 'Abans que el temps ho esborri', l'editava La Magrana i el signava F. Xavier Baladia, un barceloní nascut el 1965 que, tot remuntant-se a les darreres dècades del segle XIX, ens explicava la història de les dues branques principals de la seva família: els Baladia, fabricants tèxtils, i els Llorach, aristòcrates.
  Un mosaic familiar en què no faltava res: el cosmopolitisme refinat d'Isabel Llorach, el magnètic encís de Teresa Mestre –la Ben Plantada d'Eugeni d'Ors–, uns rebesavis que es moren d'enyorament, una 'fabricanta' de Mataró que controla el rendiment dels telers amb un Winchester a les mans, un metge eixerit que es fa la barba d'or amb una font d'aigües medicinals i una llarga corrua de personatges entre els quals es destaquen Pompeu Fabra, Puig i Cadafalch, Ramon Casas, l'hereva de l'imperi cerveser Moritz i fins i tot un esforçat representant de la catalaníssima institució de l'hereu escampa: l'inefable oncle Gip.
  Acabo les referències a 'Abans que el temps ho esborri' dient que, poc després de la publicació del llibre, Mireia Ros ens n'oferia la versió cinematogràfica. Una versió summament encertada, perquè és un dels pocs casos en què la pel·lícula fa honor al llibre en què s'inspira sense deixar de ser, per si mateixa, una peça cinematogràfica digna de remarca.
  Com no podia ser altrament, un repertori de parents tan ampli i variat havia de donar peu, tard o d'hora, a alguna ramificació al voltant d'un personatge concret. I això és, precisament, el que l'autor acaba d'oferir-nos a 'L'avi Ninus', llibre editat amb la cura habitual amb què treballa la gent de La Campana i que porta per subtítol un frase que resumeix molt bé de què va l'obra: 'Glòria i crepuscle d'un dandi'.
  El relat de 'L'avi Ninus' es desenvolupa al voltant de dues línies argumentals: les visites que l'autor fa a la seva tia María Belén, una aristòcrata que viu davant del Parque del Retiro, durant els mesos que és destinat a Madrid a fer el servei militar, i el 'Quadern de garlandes' escrit per l'avi Ninus el dia que va tornar del seu viatge de noces –el setembre de 1923– i continuat durant gairebé cinquanta anys. Un quadern en el qual figuren detallades cada mes les despeses de la família escrites a mà, en català, amb estilogràfica i sense la més mínima errada. Una guia impagable per a seguir els esdeveniments familiars al llarg de mig segle.
  Hi ha un altre aspecte que fa de 'L'avi Ninus' un llibre imprescindible per a conèixer alguns aspectes de la vida catalana dels darrers cent anys: em refereixo al paper de les gales del Gran Teatre del Liceu en la formació estètica i el capteniment social d'aquelles famílies que el freqüentaven. Més concretament és un compendi de normes d'etiqueta i protocol tant en el vestir com en la manera de moure's en societat.
  'L'avi Ninus' és un llibre carregat d'estimació i d'elegància que ens retrata un home que va estimar, que va ser estimat i que va fer de l'elegància norma de vida. Per això crec que és just reconèixer la feina de recuperació, abans que el temps ho esborri tot, que ha fet Xavier Baladia en aquest llibre i en l'anterior a què m'he referit en començar aquest comentari.
  3 Respostes a "La meva crítica de "L'avi Ninus", de Xavier Baladia."
  14 de setembre de 2017 a les 16:53
  Tant debò la burguesìa castellana fos com la catalana, segurament Espanya serìa molt diferent ! . , Vaig arribar a aquets dos magnìfics llibres desprès de llegir "Vida Privada" de J.M.Sagarra , estic d'acord amb l'autor que no es pot annar a rebre un premi amb texans i folrre polar, la etiqueta ha de èsser obligatoria
  !felicitats Xavier!
  Josep M. Dresaire ha dit:
  26 de juliol de 2016 a les 9:41
  Fa poc vaig llegir "l'avi Ninus" i ara estic llegint "Abans que el temps ho esborri" i sincerament són apassionants. Família "bon vivant" però amb una cultura ex-
  cepcional. Bell exemplar d'aquella generació que sense haver-les estudiat, els hi vessava pels porus les "humanitats", aquella cultura que ennoblia a tota una generació.
  Per diver-es raons són unes vivències que em queden properes. Sóc mataroní, vaig conéixer can Minguel, can Miracle, can Baladia d'Argentona, tinc uns apunts al llàpiç de n'Antoni de Ferrater preciosos, la meva familia materna eren masovers d'una propietat d'una família noble amb molts punts de similitut amb els Baladia i certament, és una generació extingida.
  Felicitats a en F. Xavier Baladia per aquest excel.lent treball,
  Mònica Lizandra i Dalmases ha dit:
  28 de desembre de 2015 a les 23:32
  Amb "Abans que el temps ho esborri" confesso que vaig plorar d'emoció quan els Baladia es preparen per retornar a la seva llotja del Liceu. És cert que la pel·lícula de Mireia Ros fa honor al llibre, no em vaig sentir gens decebuda i ara tinc moltes ganes de llegir aquest nou llibre i de poder felicitar l'autor personalment tal i com ja vaig fer amb el primer. Per molts anys, Xavier!