text: bloGuejat: de juny 2009
  Escrit per Salvador Macip a les 1:47 p. m. 15 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Dilluns musical: d'aquí a la lluna
  El tema d'avui, ehems, no és que sigui diguem-ne fabulosament bo, però té un valor històric innegable. I, va, confessem-ho: fa molta gràcia veure un astronauta de cabells blancs intentant rapejar. Buzz Aldrin (sí, el de debò, ara conegut ara com Doc Rendezvous), Rocket experience.
  Escrit per Salvador Macip a les 7:34 a. m. 2 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  I ja que estem...
  Una de les fotos més famoses de la història (almenys en la ment de molts adolescents dels 70...).
  Escrit per Salvador Macip a les 9:34 a. m. 7 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Escrit per Salvador Macip a les 12:20 a. m. 7 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Facebook, Twitter o Blog?
  Bona la reflexió del Jordi al seu sempre interessant blog (que això serveixi com una recomanció fora de la secció L'escollit). Els 140 caràcters han matat l'estrella dels blogs? A mi és que no se m'ocorren coses interessants a dir en tan poc espai. Dec ser un xerraire, dels de plantejament, nus i desenllaç. Tinc el meu twitter en un estat raquític. El Facebook l'uso més per seguir el que fan els amics que no per dir res important. Està clar: sóc un antiquat. Visc encara a l'era dels blogs.
  Escrit per Salvador Macip a les 9:55 a. m. 14 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  L'escollit (XVII)
  Avui us recomano un post del blog DER ZAUBERBERG, que ja fa un temps que segueixo.
  M'està agrdant molt la sèrie sobre l' exili norueg de la Comtessa d'Angeville, amb el seu estil fresc (pun intended!) i directe. Però m'he decidit a citar-lo per aquest breu apunt tan ben trobat sobre un procés biològic molt habitual i, pel que sembla, empipador. I ja posats, completeu la lectura amb aquest post, altre cop sobre fisiologia humana, però en un to més divertit.
  Escrit per Salvador Macip a les 9:43 a. m. 4 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Coses a fer a León quan no estàs mort (*)
  - Donar una conferència sobre la medicina del segle XXI i que al torn de preguntes del públic et demanin si creus en la reencarnació.
  - Descobrir graffittis amb lemes com "Puta Castella", "Lleó no és castella" o "País Lleonès lliure" . En bable.
  - Trobar "Pan Tomaca (tomato bread)" al menú d'un bar de tapes al barri Húmedo.
  - Dormir al mateix lloc on Quevedo va passar tres anys tancat per gentilesa del Comte-Duc d'Olivares (i on van torturar un munt de republicans després de la guerra civil). Malsons garantits.
  - Constatar que en un tapís del mateix Parador hi ha bordades unes quatre barres.
  - Visitar l'edifici de Gaudí al centre de la ciutat (vegeu la foto) i saludar el Sant Jordi ufanós que el presideix (missatge subliminar pro-català?).
  - Anar de tapes amb un parell d'ateus i tornar a l'hotel de matinada recitant el parenostre en arameu (jo no, que no me'l sé).
  - Haver de ser amonestats per un capellà per haver arrencat per cants gregorians a tres veus al bell mig de la catedral.
  - Discutir davant unes cerveses la vida sexual de Ramón y Cajal, que anava de putes tres cops per setmana, rigososament, i ficava mà a les dones pel carrer, cosa que el portava sovint al cuartelillo, on el coneixia ja tothom.
  - Aprendre de boca d'un neourobiòleg la raó per la qual l'home no pot somriure durant l'orgasme (l'ejaculació és un acte d'agressió que activa el sistema nerviós simpàtic).
  - Escoltar les opinions d'un expert que afirmava que les brasileres i cubanes follen diferent, i que això és una cosa que s'ha d'experimentar abans de morir-se (no crec que l'interés cultural funcioni com a excusa amb la meva dona).
  - Sentir pel carrer "estos putos catalanes lo que pasa es que tienen envidia porque no han fichado ellos a Ronaldo" mentre tu estàs parlant pel mòbil en la teva llengua materna, cosa que et fa abaixar la veu instintivament.
  - Escoltar com una persona culta i d'esquerres deixava Carod Rovira a l'alçada del betum i proposava que si els catalans volen més diners dels impostos per a ells, el que ha de fer la resta d'Espanya és no comprar els seus productes.
  Visiteu León si no ho heu fet: és una ciutat molt maca.
  (*) La insipiració pel títol l'he treta d'aquí.
  He apuntat el bloGuejat als Premis Blocs Catalunya, secció liteatura, no perquè tingui cap esperança de guanyar (no, de debò), sinó per donar suport a aquesta i altres iniciatives catosfèriques que trobo saludables. Les competicions, amb les seves mancances i les seves peculiaritats, mouen les aigües i això sempre va bé. Ni que acabin sent un concurs d'aquells de a veure qui té més amics disposats a fer clic a un botó tants cops com sigui possible.
  Ja s'ha obert el període de votacions i la campanya electoral corresponent. Podeu visitar i votar els candidats al premi Lletra aquí. Per a mi el premi és estar tan ben acompanyat a la llista. Us recomano que voteu a uns o altres que s'ho mereixen i que a més ja han confessat que els faria il·lusió guanyar.
  Escrit per Salvador Macip a les 8:23 a. m. 12 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Seguint amb el que deia l'altre dia, un dels problemes que té la comèdia és que si no comparteixes els gustos de l'autor et pot caure com una pedra als peus, per molt ben feta que estigui. Potser és per això que als escriptors catalans ens fa por dedicar-nos-hi. Per entendre'ns: hi ha gent que riu amb els Monty Python i altres que ho fan amb l'Adam Sandler (alguns rars amb tots dos), i els fans d'un consideren l'altre una gran poca-soltada.
  Agafem per exemple el meu primer recull de contes. Per un costat, a un jurat li va agradar suficient com per premiar-lo. Dintre de la mateixa línia, un temps després, un amic va valorar-lo positivament al seu blog tot dient (espero que de forma sincera):
  "Macip té un sentit de l'humor esmolat i l'executa sense pietat. Practica l'absurd, el surrealisme, la ironía, el gust pel que és grotesc i a voltes el sarcasme. Tot sempre a la recerca d'un divertiment que assoleix plenament. (...) És un gran llibre per gaudir d'un sentit de l'humor intel.ligent i de la prosa palpitant i fulgurant que tan bé identifica l'estil de Macip."
  Però l'altra dia, remenant remenant, vaig trobar a la xarxa l'opinió d'un tal Miquel:
  "Increible [sic] que es publiquin bodrios [sic] com aquest. Me'l van deixar i després el propietari no el volia. Mal escrit, pedant, sense cap imaginació ni estil... es com les tonteries [sic] d'un amateur pagat de si mateix que es creu que sap escriure. Costa d'entendre que aixo [sic] s'hagi editat, tot i que siguin 30 exemplars, perque[sic] no sé qui ho pot comprar aixo [sic]. Aquest senyor, macip, que "en su casa lo conocerán", mes val que es dediqui a altre [sic] cosa."
  Costa pensar que aquestes dues crítiques parlen del mateix llibre i del mateix autor. O un dels dos s'equivoca espectacularment amb les seves valoracions o simplement el problema és que no he aconseguit sintonitzar amb un d'ells. M'inclino a pensar que una mica d'això deu haver-hi: m'he topat probablement amb un fan de l'Adam Sandler. Si hagués escrit un drama, estic segur que aquestes divergències no serien tan dràstiques. Ho hauré de pensar millor el proper cop.
  Consideració final. Em queixava fa un temps que als nostres crítics sembla no agradar-los deixar malament els seus compatriotes. Per sort l'anonimat i la internet ens permeten trobar voluntaris disposats a suplir aquests d[eficits amb grans dosis de vehemència. Quina alegria. Llàstima que en Miquel no llegirà aquest blog (ni segurament res més del que jo escrigui) i no li podré donar mai les gràcies.
  Escrit per Salvador Macip a les 9:00 a. m. 14 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Als homes ens agrada mirar
  "In the study, published in the March issue of Human Nature, women both with and without sexual partners showed little difference in their subjective ratings of photos of men when considering such measures as masculinity and attractiveness. However, the women who did not have sexual partners spent more time evaluating photos of men, demonstrating a greater interest in the photos. No such difference was found between men who had sexual partners and those who did not."
  Escrit per Salvador Macip a les 5:26 p. m. 12 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Dilluns musical: fantasmes per tot arreu.
  Vaig encetar una línia retro la setmana passada i avui m'hi abono (tornaré a les novetats el proper dilluns, ho prometo). Els Specials, un grup anglès mític dels setanta i vuitanta, s'han reunit fa poc. Que serveixi com a excusa per a rescatar un single clàssic que em té fascinat i que segur que tot coneixeu. The Specials, Ghost town.
  Escrit per Salvador Macip a les 8:32 a. m. 7 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Escrit per Salvador Macip a les 9:46 a. m. 19 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Escrit per Salvador Macip a les 9:21 a. m. 10 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Man on horse??
  M'agradaria poder llegir els Materials i Procediments que ha fet servir el medallista per arribar a les conclusions guanyadores. Faria riure si no fos tan tràgic (suposant que no sigui una d'aquestes bromes que corren per internet, ves a saber, però em temo que no).
  Escrit per Salvador Macip a les 1:05 p. m. 12 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Dilluns musical: flashback.
  L'altre dia vaig recordar no sé perquè un caset que em va gravar una amic deu fer uns vint anys, la manera lo-fi que teníem llavors els estudiants sense un duro de piratejar música. Hi havia un disc de Martin Stephenson and the Daintees a cada cara. No havia pensant més en aquesta gent, manufacturadors d'un pop anglès jazzero i amable que fora de les seves fronteres sembla que només coneixien quatre escollits. He tornat a escoltar Boat to Bolivia i m'ha semblat, encara ara, una peça mestra, plagat de temes impressionants, tot i no ser d'un gènere que a mi habitualment m'apassioni. Per això rescato avui un dels temes del disc, no el meu favorit però sí l'únic que he trobat un vídeo a una qualitat decent. Martin Stephenson and the Daintees, Crocodile cryer (Boat to Bolivia).
  Escrit per Salvador Macip a les 9:32 a. m. 2 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Escrit per Salvador Macip a les 8:42 a. m. 15 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  L'escollit (XVI)
  Un altre blog divertit de seguir: Overheard in New York. Són frases i converses reals que la gent sent als carrers de Nova York. N'hi ha de delirants. La que m'ha fet decidir a recomanar-lo avui és aquesta, que és la meva contribució tardana al Dia de l'Orgull Friki:
  Noia adolescent #1: Penso que te l'hauries de repassar.
  Noia adolescent #2: Ja ho he provat. És una situació complicada.
  Noia adolescent #1: Per què?
  Noia adolescent #2: Bé, li vaig dir que estava avorrida i sola a casa...
  Noia adolescent #1: I?
  Noia adolescent #2: Em va contestar que estava massa ocupat veient Star Trek.
  Els catalans tenim la nostra pròpia variant d'aquest costum de pescar converses alienes. L'ortganitza Enric Gomà en formà de llista de correu, i apareix també periòdicament al Time Out, al verbàlia o en forma de llibres.
  Aprofito per anunciar que l'escollit farà una pausa d'un parell de setmanes per ajustar-se al meu modus de vacances (que vol dir que tindré segurament menys temps per llegir i triar blogs). Més recomanacions quan els meus horaris recuperin la normalitat.
  Escrit per Salvador Macip a les 9:41 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquesta entrada
  Feliços 75!
  L'aniversari de debò era al gener, però aprofitant que aquesta era la setmana del Saló del Còmic de Barcelona, és un bon moment per felicitar l'amic Flash.