text: J.Ll.Blasco i T. Grimaltos Teoria del coneixement Ed. UV València 1997
  Sembla que la primera tasca que ha d'abordar la teoria del coneixement ha de ser la de dir què és això de què s'ocupa : què és el coneixement. Aquest afany ve de molt lluny, des de Plató, qui ja en el Teetet (Plató, 1990) intentà de fornir-ne una definició. Amb això introduïa una tasca que s'ha convertit en obsessió en la filosofia dels últims trenta anys (encara que darrerament comença a ser una cosa mal vista). Es tracta de dir que és el coneixement per mitjà d'una definció que reculli tots els usos correctes que fem d'aquest concepte. Aquesta definició ha de consistir a oferir les condicions individualment necessàries i conjuntament suficients per dir d'algú que sap alguna cosa. És a dir, donar aquelles condicions amb les quals, si es compleixen totes, no pugui donar-se el cas que no hi hagi coneixement (condicions suficients) i, si en manca alguna, no pugui haver-hi coneixement (condicions necessàries).
  La definció clàssica de coneixement
  Quines són aquestes condicions? Sembla que, per poder dir que algú sap una cosa, allò que creu ha de ser veritat. Si jo crec que Joanot Martorell va nèixer a Gandia i és veritat que hi va nèixer, aleshores jo sé que Joanot Martorell va nèixer a Gandia. Sembla ser que la creença i la veritat són condicions necessàries per a saber. Si el que jo crec és fals, no ho puc saber, simplement tindré una creença falsa. D'altra banda, també sembla obvi que jo no puc saber allò que no crec. Si jo no crec que el sistema solar té nou planetes (perquè no tinc ni idea de quants en té o perquè crec que en té déu), no puc saber que en té nou (si és veritat que en té nou). Tot això sembla bastant clar. Però, n'hi ha prou a tenir una creença vertadera per tenir coneixement? És aquí on comencen els problemes per als filòsofs i on la teoria del coneixement té feina a fer. La resposta descoratjadora que hi han donat sovint els epistemòlegs és que no, que no n'hi ha prou que el que jo crec sigui vertader. Heus aquí una raó : Joan juga a la ruleta i acaba d'apostar al 7; està convençut que és el 7 el que sortirà i ja està fregant-se les mans tot esperant el premi. Finalment surt el 7. Podem dir que sabia que sortiria el 7? Si hagués sortit el 8, ell no hauria estat menys convençut que seria al 7 on pararia la bola fins que aquesta no s'aturés al 8.
  Cal tenir evidències o raons adequades que donen garantia a la creença. (Si la raó per la qual Joan estava convençut és que sabia que la ruleta estava trucada i que tenia un imant sota el 7, aleshores sí que li atribuiríem coneixement). Això és el que els filòsofs anomenen justificació. El coneixement és la creença vertadera justificada.