text: L'art de Compartir, a Cadaqués – Il Tartufo Bianco
  Beure, Girona, Menjar, Restaurants, Tendències
  L'art de Compartir, a Cadaqués
  Moltes vegades, sense saber-ho, acabes tancant un cercle màgic, una història que havies començat té una continuació inesperada i un espai del qual en tenies bons records te n'acaba generant molts més per al futur. És el que ens ha passat amb el restaurant Compartir, de Cadaqués. Feia mesos que teníem pendent de visitar-lo, però la nostra sorpresa va arribar quan vam descobrir que ocupava un local, un encantador espai obert típicament mediterrani, que havia acollit la cuina de l'excel·lent italià Al Gianni.
  Amb un predecessor així, un entorn com aquest, amb un local acollidor i ple de bones vibracions, i la genialitat dels tres exBulli que han engegat aquest projecte (Mateu Casañas, Eduard Xatruch i Oriol Castro), tenim una combinació d'elements que ens predisposen a fer d'aquest un àpat memorable. I més quan la passejada prèvia davant el mar en un dia (també per sorpresa) assolellat, ens ha despertat els sentits…. i la gana.
  Exterior del restaurant Compartir
  D'entrada, i mentre mirem la carta, i decidim de quin mal haurem de morir, l'experiència comença amb un còctel de benvinguda suau, espumós i dolç, a base de poma verda amb Calvados. Ho acompanyen amb uns deliciosos fideus amb polsim d'algues, molt mariner, molt Cadaqués. Encertat.
  Còctel de benvinguda i fideus amb polsim d'algues
  Garnatxa Gris, de Projecte Sis
  A l'hora de triar el vi, teníem clar que el volíem del país, i més encara, de la terra. Vam optar per Projecte Sis: Garnatxa Gris. Un vi creat per l'exsommelier del Bulli, Ferran Centelles, i que com el nom indica, s'elabora a base de garnatxa gris, de ceps plantats sobre terra granític. Components que li sumen un gust molt salí, mineral i mediterrani. Ideal per als plats de peix amb els quals vestiríem el dinar.
  El restaurant, com el seu nom indica, potencia l'art de Compartir i ofereix molts plats amb mitja ració, per tal que el comensal tastaolletes pugui donar sortida al seu nervi i paladar inquiet. Les nostres eleccions, brutals! Ens han quedat pendents d'altres opcions, però començar amb les Endívies amb gorgonzola, nous i fruites de la passió va ser sensacional: el formatge blau en espuma, donant el contrapunt a l'amargor de l'endívia, fa d'aquest un plat diferent, de sabor clàssic però trencador a la vegada.
  Endívies amb gorgonzola, nous i fruites de la passió
  Bunyols de bacallà a la mel
  Continuem amb l'amanida Cèsar, on la textura cruixent del pollastre i l'enciam contrasten amb la suavitat de l'aire de parmesà i la lleugera salsa a base del mateix enciam. Ens encanta, però ens quedem amb els bunyols que demanem a continuació. Amanits amb l'escuma de mel, ens sedueixen completament per la seva textura, que respecta el poder d'un sabor dels de tota la vida.
  I després dels entrants…
  Salmó amb miso i shitake
  Rap amb pebrots del piquillo confitats a la vainilla
  Arriba el torn dels segons!!! Abans d'arribar al restaurant, ja teníem clar que no triaríem arròs, ja que n'havíem menjat el dia abans i ens venia de gust tastar propostes més creatives. I no ens n'arrepentim. En el meu cas, vaig optar per un rap fabulós, boníssim, acompanyat de pebrots del piquillo i d'una salsa de confit a la vainilla senzilla i deliciosa. Un plat majúscul, per mi, potser el millor del dinar. El meu company de taula, va escollir una temptadora proposta oriental i atrevida: el Shabu Shabu de salmó. Servit amb una sopa miso i shitake: la temperatura de la sopa servia per coure el salmó, més tard acompanyat amb soja. Impressionant.
  I després va arribar un dels moments més durs del dinar: decidir les postres. Perquè la veritat és que costa molt triar-ne dues…. Ja sabeu que a l'hora de les #bogeriesdolces no tinc aturador, i hagués demanat una degustació, però com que no m'hi vaig atrevir, vam triar amb molta cura i crec que vam encertar, amb el magistral coulant d'avellana (un cor cremós amb l'al·lucinant essència i caràcter d'aquesta fruita seca, que adoro) amb gelat de mango i la dolça i refinada escuma de crema catalana amb maduixetes.
  Dos plats amb els quals vam rematar un dinar genial del principi a la fi, en un prometedor restaurant, format per un equip jove i encantador, que en poc més d'un any de vida ja s'ha forjat un merescut prestigi. I que encarna el futur de la nostra cuina, i dels fogons de l'Alt Empordà, que van quedar una mica orfes amb el tancament d'El Bulli.
  Coulant d'avellana amb gelat de mango
  Escuma de crema catalana amb maduixetes
  Passejant per Cadaqués
  I com que ja sabeu que per a nosaltres un bon paisatge és sempre el millor maridatge (no buscava el rodolí, però ha sortit així), substituïm la sobretaula per un passeig per Cadaqués, deixant-nos acaronar per aquell sol que no es gaudeix mai tant com a l'inici de la primavera, després d'un llarg hivern d'espera.
  I ja podem afegir un més a la llista de restaurants que esperem redescobrir d'aquí a un temps.
  Queda dit!
  Abril 2, 2013 Abril 2, 2013 5 comentaris
  5 thoughts on "L'art de Compartir, a Cadaqués"
  fueradelsofa ha dit:
  Abril 2, 2013 a les 2:38 pm
  ¡Menudo reportaje fotográfico! Es la mejor forma de conquistar e incitar a que alguien visite este restaurante. ¿Qué tal de precio? Tiene pinta de ser un poco caro.
  Abril 2, 2013 a les 2:49 pm
  Gràcies! Tenir bones fotografies sempre és essencial per fixar el record d'una experiència gastronòmica ;)! Pel que fa al preu, et diré que uns 50 euros de mitjana per cap, amb vi inclòs, tot i que segurament te'n pots gastar menys, nosaltres som de bon menjar, i vam demanar mooolts plats!
  Abril 9, 2013 a les 9:00 am
  Felicitats pel post, Gemma. Jo hi he estat un parell de cops i l'experiència sempre ha estat rodona. Ara, tot i que la proposta sigui compartir i els primers concordin perfectament amb aquest "claim?", penso que això no té continuitat quan arriben els segons. D'alguna manera, perden una mica de força. Segur que amb el temps afinen, o potser continuen igual, no ho sé. Sigui com sigui, hi tornaré aviat.
  Abril 9, 2013 a les 9:05 am
  Moltes gràcies Guillem!
  Coincideixo amb tu en el fet que segurament la filosofia de Compartir té molt més sentit en la primera part de l'àpat, segurament si fas un arròs de segon hi pots donar continuïtat, en canvi els plats de peix i carn no són tan pràctics per fer-ho. En tot cas, el que sí és cert és que calia un restaurant així a Cadaqués, convida a tornar-hi perquè només d'entrar-hi desconnectes, oi?
  Abril 9, 2013 a les 10:12 pm
  Totalment. Com bé dius, són uns professionals de la sala. T'hi fan sentir d'allò més bé. Hi tornarem!