text: Dormim al desert d'Oman | Viatges de l'Albert
  Albert Juhé Lluveras — 3 Feb 2018
  Tenim previst anar a dormir al desert, però durant el matí tenim temps i ens dirigim cap al Wadi Bani Khalid.
  Al Wadi Bani Khalid s'hi pot arribar fàcilment en cotxe i després toca caminar deu minuts. És probablement el wadi més turístic de tot Oman. Es tracta d'unes piscines naturals d'una bellesa impressionant però que queda amagada per la gran quantitat de gent que s'hi ajunta.
  L'entrada és gratis i les piscines més espectaculars són les del principi de tot, on s'hi congrega la majoria de gent. Però com tots els wadis, és força llarg així que podeu caminar tant com vulgueu fins que la densitat de gent disminueix. Arriba un punt en què l'aigua s'acaba, però tot i així hi ha piscines suficients per trobar lloc.
  De tornada ens aturem a un bar a fer un dinar ràpid. Em demano un suc d'alvocat, que ja he vist en diversos bars i restaurants abans. La meva recomanació: no el demaneu. O si voleu, proveu-lo, però a mi no em va agradar gaire malgrat ser un fan dels alvocats.
  Després d'això, quedem amb un amic del guia que vam tenir al Wadi Bani Awf.
  Ens trobem al castell de Bidiyah, i des d'allà ens demana que el seguim en cotxe.
  El desert d'Oman
  Arriba un punt en què la carretera s'acaba i has d'entrar a la sorra del desert. Allà és on aparquem el cotxe i pugem al seu 4×4. Ens endinsem dins el desert, creuant diversos camells i algunes cases d'estil beduí. Finalment arribem al complex on ens allotjarem.
  Malgrat que el lloc està prou bé, és clarament un complex turístic. Per sort som nosaltres i un altre grup, només. Així que el desert del voltant no estarà gaire massificat.
  Deixem les nostres coses a l'habitació i el guia ens puja a dalt de les dunes en 4×4 per fer-nos una demostració de la seva habilitat conduint amunt i avall per la sorra.
  Finalment ens deixa i el Jordi i jo comencem a caminar pel desert. És la meva primera vegada en un desert i la veritat és que fa impressió mirar a tots costats i no veure res més que muntanyes de sorra.
  Ens asseiem una estona fins que el sol es pon, quan tornem cap a baix al complex a menjar el sopar.
  És un bufet lliure que inclou carn de camell. Decideixo provar-la. Té un gust i una textura molta semblant a la vedella, tot i que un pèl més greixosa. Així que no m'acaba de convèncer.
  Després de sopar agafem una cervesa (és el primer lloc que trobem en tot el país on es pot comprar cervesa!). I tornem a pujar les dunes. A la tarda, ens havien pujat en cotxe i ara ho hem de fer a peu. La diferència és considerable. A ull sembla que la duna deu fer uns 50 metres com a mínim d'alçada. Pujar això amb una sorra que, per cada passa que fas, s'enfonsa 20 centímetres és un autèntic suplici.
  Quan finalment arribem a dalt i perdem de vista el complex, estem exhausts i prenem la merescuda cervesa. La vista del cel és espectacular, sense cap tipus de contaminació lumínica i podem veure un parell d'estels fugaços.
  Al cap d'una estona, tornem a baixar, que malgrat ser més fàcil que pujar, també és complicat. I anem directament a dormir.