text: Pròleg del llibre "La construcció d'una nació" · Tribuna.cat
  Dilluns, 9 de maig del 2016 | 10:59
  Anna Arqué, Opinió, Carles Vivó
  La dimensió nacional que adquereix aquest inequívoc acte de sobirania, provoca que el "sí, és possible" posat en pràctica en centenars de municipis arreu del principal (554), es tradueixi ja a principis del 2010 en una majoria a favor del nou estat Català independent a les enquestes. La reacció politicoinstitucional a la sentència de l'estatut no evita que el clam que arrela municipalment sigui per la independència i en les eleccions d'aquella tardor del 2010 la independència és en el bell mig del debat polític, mostra n'és l'eslògan ben descriptiu del PSC: "Ni independentistes, ni de dretes". Amb les consultes es verbalitza desacomplexadament, per primer cop després de la mort del dictador espanyol Franco, un sí majoritari que es visualitzaria a partir del 2012 gràcies a enormes manifestacions.
  Només entenent les tradició política Catalana i el context cultural en el que els diferents pobles s'han vist desenvolupar, s'aconseguirà que la victòria dels Catalans sigui viscuda pels nostres veïns espanyols com una victòria compartida"
  Des del 2009, el concepte de la independència ha estat protagonista de l'escena no només política sinó social de Catalunya (si és que podem diferenciar entre allò polític i allò social). Tanmateix, han estat poques les vegades que el ciutadà no contrari a la independència però aliè a les pulsions socials a favor d'aquesta, ha pogut escoltar definicions concretes del què és la independència, i que aquesta senzillament significa restaurar les llibertats i constitucions Catalanes suprimides fa 300 anys per l'ocupació militar borbònica i l'infam decret de nova planta.
  Traduït al contexte contemporani, la independència de Catalunya significa restaurar la sobirania política catalana, constituint i declarant les Institucions Catalanes com l'autoritat legal per a decidir les relacions de poder internes i externes del país. Significant, entre moltes altres qüestions, que les Lleis que s'aproven al Parlament de Catalunya contra la pobresa energètica, o contra el fracking o a favor d'una taxa als dipòsits bancaris o a favor d'una multa als bancs pels pisos buits no utilitzats, no puguin ser, com passa ara, recorregudes i anul·lades per l'estat espanyol.
  Ser un Estat Català independent significa decidir en quina mesura i a qui cedim sobirania, per a què i durant quan de temps, evitant d'entrada el tutel·latge, la interferència i la imposició del regne d'espanya en territori Català i sobre la voluntat popular Catalana. I, com bé assenyala l'autor d'aquest llibre, les raons que defensen aquest objectiu, és a dir, les motivacions per a no voler aquesta constant ingerència per part de l'estat espanyol, són tantes com Catalans som.
  En Carles Vivó reflexiona sobre algunes d'aquestes raons i també, i sobretot, sobre les que es posicionen en contra la independència, i ho fa a partir de l'experiència quotidiana del ciutadà que interrelaciona amb tota mena de relats particulars, i a partir de l'observació crítica de l'historiador que l'obliga a ampliar el focus d'anàlisi a les corrents independentistes Europees del s.XX. Una ambivalència que el porta a la idea, o potser la justifica, que la independència de Catalunya serà un fet com a conseqüencia inaludible de les propies dinàmiques dels actors implicats.
  Identificar arguments universals que expliquin la inevitable independència de Catalunya és un repte ambiciòs però sobretot valent, d'un autor que té la voluntat de trencar amb el mantra de les justificacions temporals que no expliquen el fons sinó la circumstància contemporània.
  Deia Voltaire que "els Catalans tenen un amor extrem per la llibertat" i encara que hi estem d'acord, ens equivocaríem si concloguéssim pensant que la reconeguda tossuderia Catalana per la llibertat sorgeix de l'enyorança col·lectiva d'un poble que la perduda. El que ha sumat ciutadans de procedències i tradicions culturals diverses a la lluita a favor de la independència de Catalaunya, és l'amor extrem que els Catalans tenim per la llibertat encara i, sobretot, essent lliures. El Catedràtic Francisco Elías de Tejada "extremeny nascut a Madrid" –segons ell mateix deia-, a "Las doctrinas políticas en la Catalunya Medieval" (1950) ho explica sense embuts quan diu: "Que en catalán habló por primera vez la idea de la libertad moderna por boca de Eiximenis, catalana fue la legión de juristas que trazó la primera doctrina con raíces sociológicas de una monarquía limitada…" "La civilización universal recibió, entre otras cosas, una aportación catalana digna del máximo relieve: la consecución de la fórmula de libertad política más perfecta de la Edad Media".
  Només entenent les tradició política Catalana i el context cultural en el que els diferents pobles s'han vist desenvolupar, s'aconseguirà que la victòria dels Catalans sigui viscuda pels nostres veïns espanyols com una victòria compartida, perquè, en definitiva, som tots dos pobles els que es lliuren d'un jou extremadament pesant que no permet a uns obrar en llibertat i als altres viure en unitat. En aquesta línea doncs, sempre m'ha sorprés la manca de respecte que mostren per la ciutadania espanyola els seus polítics, periodistes, acadèmics i altres personalitats populars, en la seva negativa a explicar: la nació catalana, l'ocupació borbònica, etc..; una informació totalment necessaria per a evitar el sentiment de fracàs i de pèrdua que poden sentir una part important dels ciutadans espanyols que viuen fora de Catalunya. "Res és més lluny del tarannà independentista Català que humiliar ningú" reflexiona l'autor, i hi estic d'acord, però malauradament, els ciutadans espanyols són a la mercè de l'oligarquia espanyola i de com aquesta decideixi explicar aquest cop el relat dels fets.
  Arran de les eleccions del 27S-2015 la independència de Catalunya s'ha institucionalitzat de manera evident i és en mans del poble català i de la majoria absoluta de diputats independentistes, la responsabilitat d'actuar segons la nostra sobirania i amb una praxi política propositiva que situï el centre de gravetat política en Catalunya i no en una de reactiva que no deixa de reafirmar l'imposada centralitat de Madrid.
  Agraeixo l'ambició d'en Carles Vivó, la iniciativa personal és clau i espero que gaudiu i enriquiu els seus plantejaments perquè és col.lectivitzant les bones idees que tots avancem. Deia Sócrates: 'Descanseu o sigueu lliures!", estic convençuda que Catalunya serà un estat independent i que, tot i així, els Catalans continuarem lluitant per la llibertat.
  Visca nosaltres: el poble que ho fa possible i visca sempre Catalunya!
  Aquest article correspon al pròleg del llibre La construcció d'una nació de Carles Vivó publicat per Dux Editorial.