text: Casal Calassanç 1976: de febrer 2014
  Homilia del diumenge 02/03/2014 del P. Josep Mª Balcells
  NO US NEGUITEGEU
  El neguit en totes les seves formes és malaltís, tant corporalment, anímic com espiritual. És d'experiència normal –això sí-, ens pot passar a tots, però quan és persistent no deixa de fer mal, molt de mal, diria... Afecta naturalment a la persona que ho "pateix", però és encomanadís, emmalalteix tots els qui han de conviure amb un "neguitós". Déu ens en ben reguardi d'haver de compartir parella, família, treball, lleure amb una persona que està habitualment descol·locada, que no sap estar on està i que sempre veu, preveu, cerca i es cansa fora de lloc i de temps. Un torment, sí. Un atormentador, també.
  Avui l'evangeli ens prevé contra el desassossegament, ens tranquilitza i ens ensenya a viure a poc a poc i sabent què és el que fem, què és el per què ho fem i, en definitiva, ens dóna la certesa que estem fent el que ara i aquí ens toca fer, sense la irrupció de les pre-ocupacions del que vindrà o que sospitem (¡) que pot venir. És quan l'esdevenidor irrumpeix sobre el present i el malmet. Per això parlava de des-col·locament. Com una peça de mal encaixar. El nostre evangeli d'avui forma part del Sermó de la Muntanya. Del preciós, àdhuc poètic, capítol sisè. No de tot el capítol -per desgràcia-, perquè en començar la quaresma haurem d'entrar en un altre context, ja encarats a la Pasqua i, per tant, haurem de deixar una part substanciosa del "nostre" Sermó de la Muntanya. La perícopa (=fragment) de l'evangeli que ens toca ara és la que ens vol asserenar. Aquesta expressió m'ha donat voltes i més voltes aquests dies en que rumio el que us vull comentar. El primer que m'ha vingut en ment ha estat "el sereno". Molta gent ni l'ha conegut i els joves possiblement ni saben el què era el sereno. Mirem d'explicar-ho amb poques paraules. Era el vigilant que de nit feia la "ronda" i portava un bon manyoc de claus, prácticament les de gairebé totes les cases. I quan s'esqueia que un arribava a hores tardanes, anava a trobar el sereno i li demanava que li obrís la porta de casa seva. I una altra cosa ben singular, almenys als pobles, que és del que jo tinc una lleugera informació, "cantava" les hores i hi afegia el temps que feia: Les dotze… i serè (que no plovia!) Ja ho veieu: vigilant i metereòleg tot en una mateixa persona. Era sobretot a pagès. Ara voldria tenir a mà l'Amades per veure'n més detalls d'una pràctica que ha desaparegut...
  El capítol sisè de Mateu l'hauríem de tenir emmarcat i a la vista i relegir-lo de quan en quan, per donar-nos o retornar-nos la serenor a què ens invita l'evangeli d'avui. Ja hi tornarem perquè -en un pressupòsit que no vol molestar ningú- m'agradaria detallar-lo tot, perquè si per cas no l'haguéssiu llegit tot sencer no us el perdéssiu, perquè és de les pàgines més boniques de tot l'evangeli. Comencem, doncs:
  Donar prioritat, millor exclusivitat a la privacitat en la vida de fe. Mireu que el Mestre interior, que és el nostre, vol que els canvis que hem de fer siguin també interiors, que la gent els noti només pel perfum que exhalen les conseqüències del què fem. Invita també a ser discrets en l'almoina. Avui hi ha alguns teòlegs que no parlen d'almoina, ni de fer Caritat, sinó d'exigir Justícia. Aquesta malaurada justícia, rosegada per tantes i tantes injustícies. Donar, seria per a ells (i per a nosaltres), restituir el que no és nostre i que d'alguna manera incívica, "in-jus-ta", els ho hem o han pres. Bé, ja tenen raó, ja, però ho expliquen sovint com qui fa un míting de no sé quina sigla política d'esquerres, naturalment. Jesús també aquí vol màxima privacitat, perquè així la relació amb Déu i amb els "ajudats", qualsevol trasbassament els és degut, no perquè em sobra, sinó per equitat en la distribució dels béns que ens són comuns. Això no és fácil d'entendre, i molt més avui en què el nombre de milionaris es va inflant com una nova bombolla que no deixa de crèixer, i això ho han xuclat dels aturats per les embolicades de fa fort i les corrupcions que estan a l'ordre del dia. Els aturats, els pobres, estan ben aturats i sembla que falten bons samaritans que els donin l'empenta per posar-los en marxa. Diuen els emigrants que el què volen ells és senzillament treballar. Els és degut, ho diuen totes les Grans Cartes de Drets personals i dels pobles.
  Després ve el fragment sobre l'oració, feta també en secret, feta amb Déu i demanant que als que no tenen pa se'ls faci la justícia de tenir-ne i guanyat per la suor del seu front. Ja ho hem dit: no és Caritat, sinó Justícia. Tot, sota la delicadesa de qui sap que pregar és una delicadesa que Déu ens en fa el do. Posa, llavors, el Pare Nostre. Punt i a part! Algun dia n'haurem de fer un abundós comentari, a fi que quan el resem ho fem "pausadament, reflexivament, atentament, sensiblement i gaudiosament. Vagi per endavant abans que toqui dir-ho que el Pare Nostre és una mena d'Eucaristia que ens alimenta, sobretot per la presència del Pare en nosaltres i és com si estès expectant; es posa tendre amb els seus fills i se sent pare-paràs. S'allarga amb el perdó, perquè el perdó ha de ser llarg i –llàstima- perquè nosaltres sempre ens quedem curts i no deixarem mai d'obrar-lo, el perdó, sense que ens fereixi l'espineta de com hem tractat l'altre, que ens deixa ennuvolada la conciència. Què dificil que és perdonar de cor… Només saber i sentir que ets acceptat (=perdonat); que ets volgut, que Déu fa anar més el borrador que el guix, això omple, vaja si omple. I invita a fer-ho, i set vegades set, és a dir: sempre.
  Dejunar també sense fer "posats" com de qui ens manca alguna cosa, afamats… que per sort la majoria de nosaltres potser per recomanacions dietètiques ens aniria bé moderar-nos i de l'estalviat en viandes tant de bó ho podéssim compartir. Diuen els diaris que a Espanya es fan malbé tantes i tantes tones de menjar que bé podríem compartir i se'n va a les escombreries! On vas, on anem amb aquest flagrant desperdici? Abans al pa primer d'encetar-lo li fèiem una creu i si en queia un tros a terra el recollíem i el besàvem. Oh, dejuni precari dels nostres dies… Farts i plens de delicatessen. L'evangeli i els metges a una.
  Moderats, lleugers però continguts. Venem el "Ferrari" (¿) i agafem els mitjans públics i atresorarem humanitat que ja és en part divinitzat ("El què fas a un d'aquests infants m'ho fas a mi"). Posem el cor en el cor i així tindrem un Tresor que ningú ens el podrà arrabassar.
  I arribem a la pàgina de més alta i senzilla poesia. Jesús vivia concentrat en aquest paràgraf de (Mt 6, 24 – 34) Per cinc vegades repeteix Jesús: "No us inquieteu". No us ho volgueu fer tot només vosaltres. Deixeu espai a Déu perquè hi faci les seves meravelles, tant petites com grans. Quin profit en treus de neguitejar-te? Avançar no se sap ben bé per assegurar ves a saber què. Tranquil, home, tranquil. Serè. Confiat. Amb poca cosa ja passem. No cal inflar les bosses als súpers. Menjarem del què hi hagi. No cal cap "estrella Michelín". Sols la dolçor i l'amor de qui ens ha donat de menjar avui, sigui el que sigui, ja és d'agrair. I del vestit i dels complements i dels adjectius qualificatius…d'això no cal perdre-hi temps. Abans les mares cosien i apedaçaven. Ara disseys i passarel·les.
  Són dos móns ben diferents al món del desfici per adequar els vins que s'escaiguin a la menja que es faci del menú més gastronòmic que hi pugui haver. Despresos, adaptables, sobris. Tot això i més diu Jesús que és afegitura, és la "torna" evangèlica. Sobretot no depassar el sentit utilitari i simplement instrumental de l'haver i del tenir. Quina gran significció no té aquest "de més a més" evangèlic.
  Déu que és Pare-Mare sap ben bé tractar-nos amb senzillesa, descartant neguits i angúnies. Avui parlem poc de la Providència. És Jesús qui en parla. Qui ens hi invita i qui ens sadolla. Val més un tros de pa compartit i una bona sobretaula. Aquesta és la poesia de la vida. Aquella que no has de fer cap esforç fora mida per entendre-ho. No us desficieu per res. "Confia, fill". Déu procura per a tu. Estàs en les millors mans. "Deixa en mans del Senyor el teu destí"; ell et mantindrà". Sinònims d'inquietud: excitació, neguit, intranquil, impacient, preocupat, desconfiat, capficat, esverat, encaparrat, nerviós, alterat, ansiós, alarmat, agitat, torbat. Apa!, qui en dóna més? Serenor, serenor, seneror. "Vosaltres busqueu primer el Regne de Déu i fer el que ell vol, i tot l'altre us ho donarà de més a més. No us preocupeu, doncs, pel demà, que el demà ja s'ocuparà d'ell mateix. Cada dia en té prou amb els seus maldcecaps". Mt 6, 25 -34)
  Quin preludi tan esplèndid per començar la Quaresma d'enguany! La volem diferent! Pensem-la amb l'evangeli a les mans!
  Diumenge VIII de durant l'any, 2 de març del 2014. Sabadell
  Etiquetes de comentaris: Homilia 02/03/2013
  Homilia del diumenge 23/02/2014 del P. Josep Mª Balcells
  ANAR ENCARA MÉS ENLLÀ
  Anem endinsant-nos mica en mica en el Sermó de la Muntanya. Potser sigui bona aquesta expressió "endintsant-nos". Arriba un moment en què hem de fer un esforç de confiança plena en qui ens diu el què ens diu. Una vegada més hem de dir ben alt que l'ideal evangèlic no és un joc de nens. Cal confiança plena.
  1.- Mira que demanar-nos que posem l'altra galta, quan se'ns bofeteja! Mira que anar per la vida amb l'escreix o bé sobrepassant-nos en gratuïtat i en generositat, donant no del que ens sobra, sinó d'allò de què tens necessitat. (Recordem la velleta al Temple i com la lloa que en fa Jesús!) No ho fem massa al.legòric això d'oferir l'altra galta, perquè pot perdre el ver signficat simbòlic que té. Per exemple, saber callar quan en diries quatre de fresques. No entrar en raons. Deixar-ho còrrer: mil petites segones galtes ofertes…
  2.- "Manllevar": un verb estrany, anòmal. Ara ja comença a prendre color propi l'evangeli. L'evangeli és dels de "a peu dret", no d'aquells que esperen que no els "atabalin", demanant de compartir allò que tenen. Benaurat sant Martí que sabè compartir capa i, doncs, aixopluc.
  3.- I ara se'ns demana la "grossa": estimar els enemics.
  A veure, estudiem-ho, perquè la triada d'aquest diumenge és progressiva i va molt rostos amunt. Recordeu l'ultim tram del Cavaller de l'armadura oxidada?
  1 bis.- De bones a primeres se'ns demana d'arraconar la llei del Talió: a foc, foc; a patacada, patacada; a rencor, rencor. I així podríem seguir fins que ens encalcès el pas a l'armistici. Per pegar-se almenys se'n necesiten dos. Si un no vol brega, si un sap rebaixar els tons, aviat s'acabarà la gresca. Amb tot, això del Talió em sembla que encara és vigent en altres religions: a l'honor malmès, l'honor recuperat a cops de pedra. I de l'àcid sulfúric a la cara, què me'n dieu? Parlem, amb tot, de nosaltres: saber perdonar les petites dificultats de relació, incomprensions, malentesos, fer "morros" i silencis tallants d'hores, si no d'alguns dies. Veritat que trobaríem els nostres equivalents domèstics?.. Ai, perdonar, ¡i què n'és de difícil…tant més si tenim la pell prima-prima! Aquestes guerres de llar, de simple convivència. Per qui hauríem de començar? Hi ha un focus de rencor genealògic que es va fent gran dins de la família i que passa de generació a generació. No tenint enemic, no hi ha batalla; vet'ho-aquí. Començem pel dia a dia. El papa Francesc que arriba a tanta gent, perquè veu i palpa les coses des de baix i des de dins, acaba d'aconsellar a una parelleta de recents casats; "No aneu mai a dormir sense haver-us reconciliat abans". No feu que els mals miraments s'embruteixin ni que les rancúnies es podreixin. Anar al comptat sempre, sense coses pendents.
  2 bis.- Bé, anem per la segona: No pledegem, que hi sortirem sempre perdent. Ai! I pagar les "costes"? Siguem pactistes de veritat. Les persones parlant (pactant) s'entenen. I què més té un mantell de més? Acostuma't a donar, per-donar=perdonar del tot. Cada dia allò tan oblidat de la BO dels escoltes. Tria el tall petit; deixa passar al davant l'altre. Minúcies evangèliques, que valen més del que no pesen.
  3 bis.- I anem per la tercera que és la superació, i de molt, de les anteriors. No diu senzillament perdonar; ara va més enllà: diu estimar els enemics. Això ja és medalla d'or en la cursa de la vida. Sembla talment que no podem viure sense fomentar enemistats. Si sabéssim valorar més la convivència, la conllevància, allò que en diuen el bé comú. Si no l'arméssim a la primera. El perdonar l'enemic depèn de tu. Comença a donar els primers passos. Procura rebaixar les catalogacions i no tinguis enemics. Si els altres se'n senten, fes passos per diluir aquesta boira que es posa entre dues persones i que és fatal, perquè ho entenebreix tot. Al final ja no és l'altre, sinó tu l'intemperant, perquè s'han de donar, si vols petits passos per sortir a l'encontre. Fins que no s'arriba a l'abraçada, encara hi ha camp per córrer, encara hi ha camí entremig: no creguis que forçosament aquest ha d'estar minat. Són més suposicions que altra cosa. Vivim en un món enemistat; tothom té raons perquè de busca-raons en som de mena. I les enemistats es van fent llargues si se les deixa crèixer.
  Jesús acaba l'evangeli d'avui: si cessen les guerres de tota mena i mida anem de cara a la bassa d'oli. Tant de bo! Idealisme? Il·lusionisme? No comencis pel "tres bis" Avui l'evangeli ens vol fer les coses una mica més fàcils, tot i la seva intrínseca dificultat. No ens enganyem que la cosa és seriosa. Comença per la primera. No vulguis fer el camí a l'inrevès. És prácticament impossible. La tàctica és fer petits passos possibles i efectius. Així podem anar a l'impossible a través de petites experiències de possibles, accessibles.
  Recordo aquella frase pintada a la Universitat de Nanterre del maig del 68: "Sigueu raonables, demaneu l'impossible". Garaudy a "Paraula d'home" en fa un comentari que sempre m'ha plagut. La diferència que hi ha entre l'impossible i el possible és aquesta terra de ningú, inexplorada, que té la frontera corredissa. Si ens atrevim a travessar els confins del que crèiem impossible, a cops petits o audaços posibles, veurem, meravellats, que allò de primer que consideràvem impossible era perquè no ho havíem probat mai: estem mal fixats i parats. Falten "cops de possible" i veurem com canvien les fronteres de l'impossible. L'impossible és allò que no hem experimentat com a possible per infundades conviccions, per manca de creativitat i d'esforç. Jo crec en el possibilisme coratjós i tenaç. És com l'atleta que sap regular-se adequadament i així va aconseguint metes més altes, més récords. De fet així mateix s'expressa Pau: ¿No sabeu que a l'estadi tots els corredors es llancen a la cursa, però només un s'emporta el premi? Correu bé per poder-vos-el endur! L'atleta s'absté de moltes coses…"
  Una darrera paraula de fills afectes al Pare: "Sigueu bons com ho és el vostre Pare celestial", o bé allò que llegim al final de la segona lectura: "Tot és vostre: el món, la vida, la mort, el present i el futur, pero vosaltres sou de Crist, i Crist és de Déu". A part que d'impossible-impossible gairebé no hi ha res i menys quan parlem a nivell humà i diví, és a dir segons l'evangeli. Acabo invocant l'arrodoniment de l'evangeli d'avui: ·Sigueu bons del tot, com ho és el vostre Pare Celestial". Afegim-hi el que demanem a l'oració col·lecta: "Feu que per la meditació assidua del bé, complim de paraula i obra la vostra voluntat" o bé a la primera lectura: "Sigueu sants, perquè jo, el Senyor, el vostre Déu, sóc sant". O també allò del salm 12, 6: "Jo sabent que m'estimeu, tinc plena confiança. El meu cor s'alegra; ja em veig salvat i canto al Senyor pels seus favors". El sermó de la Muntanya només es pot entendre i viure des de la fe summament confiada en la gràcia de Déu que sempre ens precedeix, ens acompanya i ens prevè. Aquesta convicció té una força gegantina: "Com un Pare s'apiada del fills, el Senyor s'apiada dels fidels, perquè és compassiu i benigne, lent per al càstig, ric en l'amor. Beneeix el Senyor, ànima meva, no t'oblidis dels seus favors".