text: ...No esperis res de mi i no et decebré...: No cal posar títol
  Recordo la primera posta de sol a Gizeh en els ulls de la meva mare.
  Tant intensa com sóc per transcriure i reviure sentiments i emocions, i era incapaç de fer-li percebre l'infinit als peus de Abu Hol, i com es perd la prespectiva del temps.
  Volia que visqués a la seva pell com passat i present conviuen sense molestar-se, i conviden a deixar-se anar passejant per bocins d'eternitat.
  La meva sensació de "déjà vu", com sí tingues l'ànima amagada entre els seus dits i el meu cos vagues pel món fins el moment de tornar per quedar-me.
  I ho va viure tant, que ahir rebuscant per casa vaig trobar dins d'un llibre una carta que em va escriure, i on deia que Gizeh va ser el punt de partida per poder arribar al meu fons.
  Publicat per marta a 12:10
  Albert Salvadó 18 de febrer de 2020, a les 22:47
  Jo diria que compartir vivències amb algú es quelcom indispensable per arribar a coneixe'l. Al meu parer, no es poden entendre correctament els sentiments d'algú sense posar-los dins llur context. I una persona fora del seu context és com un arbre sense fulles: una estructura sense ànima. Com va dir Ortega y Gasset "Jo soc jo i la meva circumstància".
  Vas tenir molt bona iniciativa de compartir amb ella el què ha modelat bona part de la teva personalitat