text: cromets, notes de color: 2007
  Per nosaltres, els anys són la mesura de la biologia i no obstant són, en realitat, un concepte que sorgeix de l'astronomia. Tal dia com avui, la Terra es trobava respecte del Sol en la mateixa posició en què està ara. Això és, al capdavall, un any: el període de temps en què tot torna a ser igual. Les fulles dels arbres, la temperatura, la línia de l'ombra sobre el terra, el tacte de les mans dins del mateix abric, l'aroma de la llenya que crema en alguna xemeneia, el color del mar i la boirina sopera de les cuines. En dies com el d'avui ens sobrevé una temptació recopilatòria. Es dóna per suposat que la vida és el que s'ha viscut. Això és el que s'experimenta en aquest últim dia del calendari. Però serà a partir de demà quan considerarem que potser la vida és realment tot allò que ens espera i que tot el que s'ha viscut no és una altra cosa que preàmbul, formació, deformació, somni o pròleg.(...)
  Publicat per mas a 4:47 p. m.
  Què se n'ha fet d'aquelles flors
  "Where are all the flowers gone". Words and Music by Pete Seeger (1955)
  Publicat per mas a 10:17 p. m.
  Dimecres, 19 desembre
  Títols de pel.lícula: "Can Fàbregas RIP"
  Vestits per a matar: L'aliança Corte Inglés-Tripartit de Mataró-Departament de Cultura de la Generalitat
  No cal anar al cinema per veure pel·lícules de por, ja ens les ofereixen les nostres autoritats "democràtiques", locals i nacionals.
  No es pot negar que al final ens farem experts en lleis amb tanta papessa i informe legal que només pretén vestir de legalitat una il·legalitat flagrant.
  Ufff quina poca ètica professional.
  Podeu seguir-ne tots els episodis a salvemcanfabregas.org
  Publicat per mas a 12:22 a. m.
  Dimecres, 5 desembre
  Pel·lícula per retrobar-se amb el bon cinema.
  Gèlida, intensa i reveladora. Amb una escena de conte: la de Clooney i els tres cavalls, una banda sonora perfecta i amb un missatge encoratjador.
  Temps de revival
  Almudena Grandes: "Marcas generacionales"
  Cuando la luz de la euforia dejó paso a una neblina de desilusión en los ojos de su hijo, los dos cruzaron una mirada de inteligencia tácitamente pactada desde hacía mucho tiempo. Y sin embargo, cada uno pensó en sí mismo.
  Ella, más joven, recordó unas botas de plástico –de plástico auténtico–, con una lengüeta rematada con flecos y tachuelas del color del bronce trepando pierna arriba, que su madre le ofreció sin caja, sin bolsa, una culpable ausencia de detalles. Aquel año, ella quería unas botas, lo había anunciado ya en septiembre, antes de quitarse las sandalias, quiero unas botas, quiero unas botas, quiero unas botas... Su madre no dijo nada al principio. Luego le recordó que su calzado del año anterior estaba nuevo. Después revisó con ella su armario, intentando convencerla de que unas botas del año de Maricastaña y el número 37 la estaban muy bien, cuando ya el 38 de sus propios zapatos le quedaba muy justo. Ella siguió, incansable, quiero unas botas, quiero unas botas, quiero unas botas... Una tarde de sábado fueron juntas de compras, pero, según su madre, que se obstinó en aparentar una sordera inexistente ante sus múltiples y carísimas sugerencias, no encontraron nada. Y por fin le trajo aquel horror, plástico auténtico, oferta estrella de la semana en uno de esos hipermercados que acababan de abrir.(...)
  Divendres, 23 novembre
  Animeu-vos,
  La manifestació dels estudiants —tots de lletres— del passat dijous pels carrers de Barcelona obre una porta d'esperança a l'actual situació general d'ensopiment de la classe estudiantil davant l'amenaça que pesa damunt seu arran la posada en marxa dels plans d'homologació de les carreres universitàries a la Unió Europea. Allò que per a algunes facultats tècniques i científiques sembla relativament correcte, és a dir, preparar la classe discent per a una imbricació més adequada en el mercat laboral, es converteix, en el cas dels estudiants de totes les branques de lletres, en un parany molt sibil·lí, que pagaran ells mateixos, tot el sistema educatiu primari i secundari, el periodisme, els mitjans audiovisuals, i, al capdavall, la societat en pes i l'eloqüent institució de la democràcia: no es pot mercadejar amb el saber humanístic, ni es pot tractar un estudiant d'història, de filosofia, de teologia o de filologia amb el mateix criteri que es tracta un estudiant d'empresarials, un enginyer de camins o una fisioterapeuta.(...)
  Publicat per mas a 11:42 p. m.
  Enrique Vila-Matas: "Río Congo abajo"
  1. Aunque no se había ido nunca, vuelve la oscura corriente que corría rápidamente desde el corazón de las tinieblas, llevándonos río Congo abajo, hacia el mar, con una velocidad doble a la del viaje en sentido inverso. Y vuelve también la vida de Kurtz a correr también rápidamente, desintegrándose en el mar del tiempo inexorable. Coincidiendo con el 150aniversario del nacimiento de Joseph Conrad, aparece una edición conmemorativa de El corazón de las tinieblas. Su autor escribió otras obras memorables, pero el largo monólogo de Marlow, contrafigura del propio Conrad en Corazón de tinieblas (ése sería el título más exacto, pues permite el doble sentido del original), se ha salvado de todas las oscuras corrientes del olvido.(...)
  Publicat per mas a 2:27 p. m.
  Publicat per mas a 3:12 p. m.
  Monzó capgira el discurs inaugural de Frankfurt i el converteix en un conte. Vilaweb/9-10-2007
  Publicat per mas a 10:37 p. m.
  31 d'agost, divendres: acaba la setmana, el mes, les vacances... i ens diu adeú l'estiu.
  Per superar-ho, un glop musical. Gentilesa de la discogràfica Bankrober i dels cantants Guillamino, Mazoni, Sanjosex .
  I com a mostra, una de les cançons del CD que m'he comprat: Se'm moren les plantes. Lletra i música: Jaume Pla (Si els dits fossin xilòfons, Mazoni, 2007)
  Se'm moren les plantes, no puc fer-hi res
  Se'm panseixen al cap de pocs dies i no en sé el perquè
  Alguns diuen que és el canvi de clima però jo sé que no és veritat
  Que no toco de peus a terra, que quan se'm demana no hi sóc
  Que tot el que creix mor a poc a poc
  Compro llavors al florista cada matí.
  Podeu escoltar-la al blog : alegria de la huerta
  Amb elocució tribunalícia i emocionada, el professor de formació de l'esperit militar ens va explicar que ens hauríem de desplaçar a Caltanissetta per retre homenatge a l'únic màrtir feixista italià, Gigino Gattuso, en el vintè aniversari del seu sacrifici suprem (...)
  Continua a autors remenats
  Publicat per mas a 8:50 p. m.
  ICat fm música i cultura per ràdio i internet i els seus blogs: Albert Puig , Claudi Puchades , Jordi Cervera
  i també... Vida digital
  Publicat per mas a 5:58 p. m.
  Dijous, 9 d'agost
  Obrint pas: Benvingut al paradís
  Disc molt bo. Em quedo amb aquestes cançons: Cau la nit, el gran circ dels invisibles, camins, mentides, malaguenya de Xarxeta i cante.
  "El gran circ dels invisibles"
  S´obre el teló
  del gran circ de la mentida que han alçat
  un dia mes als carrers dels oblidats
  creuant els mars de la seua soledat
  sense res mes que la vida que li han pres
  que escriu cançons d´amor a les parets
  per somniar un món sense carcellers
  Publicat per mas a 9:36 p. m.
  L'Arch de Sant Martí 23 agost 1885
  Noves.- Fa alguns temps que la catarata del Niàgara està il·luminada en los dos costats durant la nit per la llum elèctrica tancada en grans globos de cristall, pintats de tots los colors de l'arch de Sant Martí. Així és que de nit com de dia il·luminat per lo sol esplèndid, tots los matisos del prisma se reflexen en l'espessa bromera de les aigües.
  La llum elèctrica és tan intensa que els reverends pares Carmelites d'un convent situat a l'altre costat del Niàgara, en lo Canadà, poden estalviar-se altra llum, perquè amb aquesta llegeixen perfectament lo Breviari sortint a fora las finestres.
  - Diu un col·lega: en matèria d'anuncis, la premsa espanyola no ha arribat encara al perfeccionament que admirem en alguns periòdics estrangers. En la francesa i en la italiana hi trobem anuncis molt especials. Allà van algunes mostres: "Madame X, sonànbula, mèdium vident i cantant, professora de cartomància, tots los dies des de les vuit del matí fins al fosquejar, miracles privats". Altre: "Una senyoreta, soltera en son poble i òrfena a París, jove, hermosa, instruïda en totes les labors de dona i dotada amb cent mil francs, desitja casar-se amb un home solter, sense família, que no hagi servit (en l'exèrcit) i jove, encara que sia pobre i lleig". Altre: "Un senyor solter, desitja trobar-ne un altre que li serveixi i netegi i afaiti i li canti alguna coseta italiana".
  Enric Casasses: "Preparant-se per la dansa
  Noms o frases, que ells en diuen mots i són missatges, brodats a la roba, tots en duien, talment samarretes d'avui: al capítol 119 Tirant lo Blanc portava un manto d'orfebreria, de quadros, il·lustrat tot amb garbes de mill, i les espigues eren de perles molt grosses i belles, i a cada quadro una frase brodada que deia: "Una val mil e mil no valen una". S'assembla a la definició que donava el Man in Black de les pastilles d'amfetamina, que una ja és massa i mil encara no són prou. Passa que Tirant ho diu per la bella Carmesina, la filla de l'emperador, la qual porta una gonella feta amb el dibuix d'una herba que es diu "amor val", i brodat amb perles hi ha el mot: "Mas no a mi". (...)
  Espais petits i violència física
  Passem per un procés d'encongiment. Dit així, l'afirmació es pot interpretar de tantes maneres que no em serà fàcil explicar per on volen anar aquestes ratlles. Recordem, primer, la reducció de l'espai físic en el qual fem la nostra vida privada. Ja fa anys, molts, que una gran quantitat de catalans van passar de les masies als pisos de ciutat. Això va suposar més limitacions de moviments dins l'àmbit familiar. Les àmplies estances rurals, sovint de dues plantes, el pati, les golfes eren un territori ampli que tenia un punt de vaguetat. (...)
  Abans que me n'oblidi...
  Abans que me n'oblidi, em pugi el sant al cel i el trobi a faltar.
  Avui és 21 de juny. Dijous. El primer dia d'estiu (el de veritat). El que ens allibera d'una primavera que ha durat tot l'any. Solstici d'estiu que ens acosta una mica més al sol.
  Celebrem, doncs, aquest punt de rotació de la terra que, com qui no vol, ens fa estar més pendents del cel.
  Publicat per mas a 8:41 p. m.
  Prèdica possible
  A la famosa comèdia florentina d'infern, purgatori i paradís el déu veritable, el déu que és màquina de moure-ho tot i que ho fa moure tot, ho diu ben clar a l'últim vers, és l'amor que mou el sol i també les altres estrelles. L'amor no com un seguit d'obligacions i juguesques per veure si t'obtindré, bonica, ni com explicació científico-religiosa del créixer de les tomaqueres, ni encara menys la bava pestilent que regalimen certs cantants pels altaveus dels súpers i a les ràdios dels taxis, per dir-ho bauçànicament. No. (...)
  El podeu llegir sencer a articles
  Publicat per mas a 9:34 p. m.
  Rostock G8/ Make Capitalism History
  Publicat per mas a 9:20 p. m.
  Ruïnes i monuments
  En altres temps, n'hi havia prou que un llibre fos una obra d'art per convertir-se en un monument de cultura; avui dia, molts escriptors els ha semblat una bona estratègia que un llibre seu parli d'un monument per convertir-se en una vaga aproximació al que anomenem literatura.
  La qüestió és relativament nova, perquè són escassos els llibres de la tradició literària universal en què la Via Augusta, un pont o una catedral es converteixen en el nucli argumental de tota una novel·la: hi ha el cas potser més cèlebre de tots, Notre-Dame de Paris, de Victor Hugo, que va tenir una rèplica catalana en Josafat, de Prudenci Bertrana, situada en la catedral de Girona: o la cosa no se li havia acudit a gairebé ningú, o als escriptors els havia semblat una excusa molt insubstancial per donar categoria a les seves obres...
  Publicat per mas a 7:25 p. m.
  "Palesament serà ma vida activa..."
  Zums-zums esquizoides predominen als periòdics, a la publicitat, a la propaganda i fins entre els poetastres i predicaires del que toca parir i del que no s'ha de fer, com si l'art fos pura promocions de mitjons que aquests any es porten grisos, i negres ja no. De rombes, els hauríem de dur!
  El masculí i el neutre del llatí al passar a les llengües romàniques es van fondre en una mateixa forma. Masculí, femení i neutre, en català és "tot, tota, tot". La forma femenina es manté independent i sense confusions amb cap altra. La masculina i la neutra s'han barrejat, però amb predomini de la segona. Quan dius que érem pocs, si no em dius res més hi entren tots els gèneres, és frases neutra. El llenguatge, parlant de llengües romàniques, ha sigut feminista des dels orígens fins a mitjan segle XX, com a mínim, es veu en molts aspectes, com la sensació de com si de cada mot la forma acabada en a fos la més poderosa: la ganiveta, una plata, la pala, la roca. El masculí fa de diminutiu, encara que en moles casos més aviat és que el femení és augmentatiu. Quan un hom analfabèticament escriu "El/la traductor/ora…", suposo que s'adona que es dirigeix d'una banda a tots, traductors i traductores i, a més a més, a les soles traductores. Sembla dels germans Marx, però en dolent.
  Dylan (Bob) ha publicat un primer volum de Cròniques, i amb el títol ja es veu que no és un llibre d'explicar records ni de confessions, sinó d'història. Tracta dels regnes i dels regnats. (...)
  Divendres, 6 d'abril
  Tornant als orígens
  Siguem ecològics - i imaginatius- i tornem als objectes manufacturats. Aquí ens ensenyaran a dissenyar teclats a mà: Steampunk Keyboard
  I si ens funciona... potser ens animem amb aquestes altres coses
  Decir que no a todo
  Continuamente se nos bombardea con las supuestas ventajas y simplificaciones de las nuevas tecnologías, que suelen resumirse en la siguiente frase: "Ahora podrá usted hacer esto y aquello y lo otro desde casa", como si no moverse y llevar una vida cada vez más sedentaria fuera algo beneficioso y, sobre todo, como si hacer algo sin desplazamiento equivaliera a no hacerlo, lo cual, claro está, es falso. Por el contrario, yo lo único que percibo es un crecimiento infinito de la burocracia, en todos los ámbitos. Nos vemos obligados a hacer mil gestiones y a cumplir con mil requisitos para cualquier nadería, como lo es a estas alturas comprarse o mantener un coche; no digamos para asuntos de mayor complicación, como adquirir o alquilar una casa, ejercer cualquier profesión o montar un negocio.(...)
  Publicat per mas a 5:20 p. m.
  Por fin llegó el día en que, al abrir un armario, le cayó el cadáver encima. Al parecer no se trataba de un fiambre humano, como en las novelas de misterio, sino de un montón de objetos olvidados que, de pronto, se derrumbaron y estuvieron a punto de aplastarle. Así comenzó para este hombre la revelación. En ese momento se dio cuenta de que vivía rodeado de cosas inútiles que no le interesaban absolutamente nada (...)
  Publicat per mas a 4:35 p. m.
  1.He oído decir que la única manera de cuidar el ánimo es manteniendo templada la cuerda de nuestro espíritu, tenso el arco, apuntando hacia el futuro. Pero yo en este momento estoy solo, y atardece; veo desde mi ventana el último reflejo del sol en la pared de la casa de enfrente. Aunque mantengo templada la cuerda de mi espíritu, lo cierto es que tanto el momento del día como ese último reflejo no me parecen el contexto más adecuado para apuntar hacia nada. Por si fuera poco, me viene a la memoria Sed de mal, con Marlene Dietrich, ojos muy fríos e impávida, espetándole rotunda a Orson Welles después de echarle las cartas: "No tienes futuro".
  Y es más, me llega de golpe la impresión, a modo de súbito destello, de que cuando oscurece, siempre necesitamos a alguien: todos somos vulnerables, nos sentimos solos, tenemos muchos miedos y necesitamos mucho afecto. Eso aumenta mi impresión de angustia, aunque paradójicamente la impresión misma termina por revelarse muy feliz y oportuna cuando descubro que le hace sombra a todo, hasta a la pared de la casa de enfrente y al último reflejo del sol, y de paso incluso a cualquier idea de futuro (...)
  Publicat per mas a 6:33 p. m.
  Sons amb sentit
  Manuel Vicent. Sonidos
  El latido del corazón de la madre que oye del feto es semejante al zumbido rítmico que le llega al vecino de la primera planta desde la discoteca situada en el sótano. Ese sonido sincopado que nos martilleó antes de nacer y que ya hizo vibrar nuestras mucosas más íntimas lo reencontramos visceralmente a lo largo de la vida en el compás de ciertas melodías. Cuando pasa un coche vomitando por las ventanillas unas descargas salvajes de música bakaladera, pienso que el interior del vehículo es una placenta y que el tipo al volante se cree aún en el vientre de su madre. Han desaparecido los sonidos medievales: el yunque del herrero, el grito del buhonero, la trompetilla del pregonero, el rebuzno del asno en la soledad de la era a las tres de la tarde. En medio de aquel silencio compacto, que reinaba antes de que se inventaran los motores de explosión, de pronto, las campanas, los cohetes, el jolgorio de la multitud, las cornetas y tambores tenían un sentido orgiástico. Servían para que la gente, después de un largo periodo de tedio, reventara por dentro el día de fiesta. Hoy aquellos sonidos ya no son reconocibles(...)
  Publicat per mas a 6:50 p. m.
  C. Geli. 22/02/2007. Salvador Giner recibió ayer el Premio Nacional de Sociología.
  Respuesta. La transformación de España de un país semirural ha urbanizado en tan poco tiempo. Lo que en el norte de Europa se tardó 120 años, aquí se hizo en 30. Todo el mundo habla de la transición política, pero la cultural ha sido la más extraordinaria. España era un país que quemaba iglesias y los católicos mataban masones. Pues 40 años después, las iglesias están vacías. Se ha sustituido quemar las iglesias por la indiferencia a ellas. Un salto brutal. En cambio, el salto étnico-cultural ha sido pequeño: el catalanismo, el andalucismo... se han reafirmado. Las identidades colectivas hispánicas se han intensificado. Quizá sea fruto de un proceso compensatorio de pérdida de esa personalidad (...)
  L'arch de Sant Martí. 12 de juliol 1885. Redacció
  Lo dilluns passat sortiren desafiats dos germans veïns del Fort-Pio fent cap a un camp prop de sa casa. Una volta arribats, començaren los dos contendents a despullar-se, quedant als pocs moments un dels dos nu de pèl a pèl, el qual, impacient, amb una grossa daga a la mà, es passejava amunt i avall del camp esperant que el seu germà es posés amb trajo de combat. Veient que aquest tardava en aparèixer en escena, determinà el primer preguntar-li per què tardava tant, contestant-li el segon que no es podia desfer un nus dels calçotets. Llavors s'hi acostà i amb la daga que portava li tallà la beta; una volta tots dos, tan nuets com varen venir al món, se comencen a repartir ganivetada a dret i a través, resultant-ne un ferit.
  L'agressor fou detingut i portat al lloc dels fets per la parella de carabiners que es trobava de punt en lo Fielat. En veure'l, lo ferit digué que el deixessin anar que era el seu germà i que ell lo perdonava, i tot seguit la citada parella el deixà en llibertat. No comprenem nosaltres lo perquè de deixar-lo lliure sent culpable. Los tribunals entenen en l'assumpte.
  L'arch de Sant Martí. 31 de maig 1885. Redacció
  Hem rebut ja vàries queixes d'una porció de persones que viuen a la plaça del Comerç respecte a l'abús que se li tolera a un dels veïns de dit lloc.
  Se'ns diu que cada dia, a las quatre del matí, aquest senyor s'apodera amb un altre dels individus de sa família de la font de l'esmentada plaça i que, cuidant-se d'una aixeta cada u per anar més de pressa, comencen a regar tot lo davant de casa seua amb gran abundància, com si fossin ells los únics que habiten aquella barriada. De tot lo qual resulta que després, a les nou, quan van los altres veïns a fer-ne ús de l'aigua que necessiten per a l'ús domèstic, la font ja està esgotada i no en poden fer cap servei.
  Preguem al senyor Alcalde que prengui alguna mida seriosa sobre el particular, perquè és molt trist que, perquè un veí pugui tenir sobradament regat lo tros de carrer de casa seua, s'hagin de fastidiar los altres de la barriada; i s'ha de procurar evitar això, sobretot quan ja se sap que ve molt i molt escassa l'aigua de Moncada que raja l'esmentada font. (...)
  Desastre de cajón de desastres
  De la no confesada decisión de aplazar y de la pereza que provoca poner en orden en nuestras cosas aparentemente secundarías viven los cajones menos frecuentados de nuestras vidas, aquellas plazas huecas que acogen lo que nos negamos a clasificar; lo que no queremos afrontar; recordatorios de las citas a las que no acudiremos y también reminiscencias de encuentros que no resultaron tan bien como preveíamos, que incluso resultaron fatales, humillantes, vergonzosos.
  A la izquierda de mi mesa, de cualquier mesa en cualquier lugar del mundo –sea un escritorio o uno de esos muebles como espejo de habitaciones de hotel o apartamentos alquilados, que solo sirven para albergar cajones, pese a haber sido diseñados para que las damas recompongan su aspecto-, hay siempre un cajón hondo, el predilecto para estos casos, en el que arrojo cuanto va segregando mi paso por la ciudad. Un botón de un tejano que se descosió y que me resisto a coser porque no sé en dónde he puesto el hilo y las agujas que sí, estoy segura, traje conmigo, y que también se encuentra en este cajón, solo que no lo sé y no me apetece meter la mano a fondo...
  Publicat per mas a 6:43 p. m.
  En perill d'extinció (100 paraules per salvar)
  Mig entrepà, un mos. Un entrepà escarransit i fat, un menjuc. Quatre cosetes per picar, un refrigeri. Quatre i mitja, un pica-pica. I si és a deshora, un psicolabis. Un parell de pessics abans de dinar, un aperitiu. Primer, segon i postres, un àpat. O un repàs. Primer, segon i postres abundosos, amb licors i cafè, un xeflis. I si les menges són bones, un tec. O un tiberi. I si al damunt és festa, un banquet. I si es passen de rosca, traiem el ventre de pena i encara en sobra per a la tornaboda, un festí.
  Publicat per mas a 11:59 p. m.
  "Faula del bufanúvols i el passavolant"
  La boira cau sobre la ciutat. És una boirina tènue, i l'hora lleu s'avança a la caiguda real del sol. És un dia una mica trist, una mica silenciós. Des de la finestra mire el pati interior de ma casa, on en les terrasses dels primers pisos proliferen els jardinets particulars.
  Molts d'ells estan mig abandonats, i els geranis es corsequen en els testos. En alguns d'aquests pisos viuen velletes de cabells blanquíssims i un aire evaporat. Els jardinets, caducs i mig oblidats, fan la viu-viu com poden, en una lenta momificació que evoca la dels seus propietaris. Sovint em quede llargues estones mirant aquests jardinets, tafanejant aquest o aquell veí, que amb una mà tremolosa arruixa una falguera cloròtica o un xop retort i estrany, d'un verd translúcid i prim. Passen les hores, i els racons d'aquests jardinets s'estalzinen a poc a poc, amb una sonsònia vaga, una mica màgica, com si estigueren poblats de donyets...
  Publicat per mas a 10:44 p. m.
  Joan Barril recorda, amb agraïment, els serveis prestats pel bolígraf Bic i l'agafa de nou per escriure aquest article. A molts ens ha fet passar bones estones, com a imant o cervatana, quan la tinta s'havia acabat. I alguns, com l'artista Herbert Hinteregger, n'han fet la seva eina de treball.
  L'índex Bic
  Algun dia vaig ser petit. No únicament d'altura, que aquesta no ha augmentat gaire, sinó d'edat, que l'edat no podem acabar d'atrapar-la. Algun dia també vaig anar a l'escola. Ara continuo aprenent i els mestres se'm moren. Però d'aquells anys em queda un primer record comercial. Es tracta del bolígraf Bic, un prisma hexagonal que donava sentit a la vida de l'alumne que no he deixat mai de ser. El record comercial del bolígraf en qüestió era el preu: els anys 60 no existia a Espanya el dret a la llibertat d'expressió, però la llibertat d'escriptura ens la garantien les 7 pessetes que costava aquell preciós ceptre de l'aprenentatge. Amb 7 pessetes es podien escriure molts poemes, més d'un conte, no pocs teoremes. I es podia subratllar la Biblioteca Nacional. 7 pessetes. Molt poc en temps de poques coses...
  Publicat per mas a 3:58 p. m.
  ¿Pot treure-li el preu i embolicar-me'l per a regal? Si no és la seva talla, ¿me'l podrà canviar? Regals d'última hora, sense ànima, per als que tenen de tot i no els falta res. Però també el detall que commou, encara que només sigui una agulla, una bala o un diamant. Regals pràctics: una bossa d'aigua calenta o un pot de porcellana per al julivert. I sabatilles, bates, pijames... regals de gent gran, per estar per casa.
  Regals esgotats perquè són el regal de moda. La mirada del nen davant la muntanya de regals, la febre de desempaquetar. Passar per les cases de parents i amics a recollir regals. Regals per als nens sense regals. Regals sense piles, amb les instruccions en japonès, que sobrin o faltin peces al muntar-los. Regals meravellosos fets per un mateix, sense cap cost, amb prou feines el temps d'il.lusió feliç que els has dedicat. Una nota que diu "Val per un regal". (...)