text: Article per Víctor Labrado
  Enviat per Redacció en 8 de juny de 2019.
  Hem pogut llegir en alguns diaris que l'imminent pacte per la Generalitat, del 2019 al 2023, potser no es dirà ja Botànic II, sinó pacte del Montgó. Diuen que la iniciativa parteix del senyor Dalmau, home de la Marina, que deu haver advertit als socis que allò de Botànic no és cap referent reconegut, ni vàlid, poc més enllà de l'Horta de València. Una institució tan admirable com aquells magnífics jardins no té cap valor simbòlic per a la immensa majoria de valencians. Això pot sembla trist, però és un fet. La ciutat València no pot, o no sap, exportar els seus símbols a la resta del País. Qui sap què és el Botànic a Benicarló, a Crevillent o a Almenara?
  La proposta alternativa del senyor Dalmau –Montgó en compte de Botànic– també és molt encertada per què si, d'una banda, el Montgó és la fita més visible, el colp de vista més impressionant de tot el litoral valencià –i nosaltres som un poble, si no mariner, almenys de vora mar– i d'altra banda, als valencians, les muntanyes ens uneixen. Els campanars ens separen entre pobles, però les muntanyes ens uneixen, unspobles amb altres: les considerem pròpies, ben nostres, quasi tant com el respectiu campanar, encara que es troben dins el terme municipal del poble del costat. I encara diria més: Montgó és muntanya, però també vol dir mar. I nosaltres som això: un poble entre la muntanya i la mar.
  Si voleu, tot això pot semblar molt poètic, d'acord: però no massa. Perquè a la política valenciana i a la política en general, sovint tan trista i avorrida, no li vindria bé una miqueta, una dosi raonable, ni que siga un pessic, de poesia? I ja no sols per fer-la un poc més amena: un cert sentit poètic, mínim, és també imprescindible per a fer política amb una certa eficàcia.
  Sembla que el senyor Dalmau ha demostrat aquest mínim. Celebrem-ho. Les circumstàncies també l'ajuden. Els seus socis, tant el senyor Puig com la senyora Oltra, se senten inclinats a acceptar-li la idea. A la vista dels respectius resultats electorals, s'han pogut adonar fàcilment que cal –més encara a la senyora que no al senyor– fer un esforç per guanyar-se més voluntats entre els valencians del sud. S'enganyaran, però, si ho consideren des de la perspectiva només partidista. El mal és més profund, va més enllà. No es tracta només d'un resultat electoral desequilibrat per a ells. El País es disgrega i es pot acabar trencant. Hi pesen factors molt diversos, des de la precarietat de les comunicacions entre València i Alacant fins al retrocés, en alguns casos fins a la desaparició, de la llengua pròpia, que havia sigut i encara és el principal lligam cultural entre les persones que poblem aquest territori: una llengua que no de bades es diu també valencià.
  I no n'hi haurà prou de substituir "Botànic II" per "Montgó" o, posats a ser optimistes, "Montgó I". Això serà només un gest, se n'hauran de fer més, de gestos, i també caldrà passar del gestos a l'acció. Des de València caldrà ser generosos, renunciar a certes comoditats. Ben mirat, el centralisme de València és impossible: quan intenta exportar a la resta del país algun localisme seu, no passa de mostrar-se superprovincial. Ni a Xàtiva, ni a Monòver, ni a Onda o Alcoi, no s'entén que un pacte per la Generalitat es puga dir "Botànic". Si la Generalitat vol descentralitzar-se, fer-se acceptar com a pròpia per tots els valencians, haurà de fer algun sacrifici, i ara podria ser el moment de començar. En tota la circumscripció d'Alacant és infinitament més visible la Diputació provincial que no la Generalitat. Una manera de compensar-ho podria ser, com ara, començar a traslladar, des d'ara mateix, la seu d'algunes conselleries a Alacant i a Elx. València es presentaria així a la resta de valencians amb una generositat inèdita, demostraria una bona voluntat i es guanyaria un respecte que fins ara potser no ha merescut. És a dir: hi guanyaríem tots, i València també.