text: STEVE PREFONTAINE | Ara Esport
  UN REBEL AMB CAUSA "Pre, Pre, Pre...!!!", aclamaven com una sola veu les boques de milers d'espectadors mentre Prefontaine entrava a la pista i saludava als qui allí s'hi reunien. Corredor i públic semblaven fets l'un per l'altre, es re
  "Pre, Pre, Pre...!!!", aclamaven com una sola veu les boques de milers d'espectadors mentre Prefontaine entrava a la pista i saludava als qui allí s'hi reunien. Corredor i públic semblaven fets l'un per l'altre, es retro-alimentaven. La seva manera agressiva de córrer, impetuosa, estimulava la gent com mai s'havia vist en una pista d'atletisme, i el que va començar com una veneració local, de mica en mica es va anar expandint per tota la llargada del territori nacional. Amèrica l'adorava. Prefontaine, personificava com ningú l'esperit indomable de la joventut: era guapo, tenia carisma i sabia tractar els seus fans, però el més important de tot era que corria com ningú: "Hi ha qui crea amb les paraules, amb la música o qui ho fa pintant amb un pinzell. A mi m'agrada pensar que estic fent una cosa bonica quan corro. Que aconsegueixo que la gent es pari i digui: "No havia vist mai ningú córrer d'aquesta manera". Per mi no es tracta només de córrer, és una qüestió d'estil. És ser capaç de fer alguna cosa que no s'hagi fet mai abans. És ser creatiu.", diria d'ell mateix.
  Steve Prefontaine va néixer el 1951 fill d'una costurera d'origen alemany i d'un fuster i soldador que havia anat a servir a Alemanya amb l'exèrcit americà durant la intervenció de les forces d'ocupació a la Segona Guerra Mundial. Vivien en una població costanera de l'estat nord-americà d'Oregon anomenada Coos Bay la qual, es diu, ajudaria a forjar el caràcter vigorós del seu fill més il·lustre amb una tradició d'homes durs que provenien de la pesca, la vigilància costera i la tala de boscos. Sempre involucrat en els esports, especialment en el futbol americà i el basquet, Prefontaine va ser un jove actiu que des de ben aviat va tenir clar quin havia de ser el seu objectiu si volia arribar a ser algú en un lloc on no hi havia gaires oportunitats de triomfar en res: havia de ser atleta. Una de les coses que més admiraven d'ell els qui van compartir-hi entrenaments era la seva determinació. Així el recordaria el qui va ser el seu primer entrenador Walt Mclure:
  "El què el feia veritablement únic, no era el seu estil ni el seu talent, que eren francament millorables, sinó la seva intensitat. Sempre era el que més s'esforçava de tots. I una altra cosa: la seva habilitat, natural o apresa, de controlar la fatiga, el sofriment, més enllà dels llindars majoritaris".
  Amb 19 anys i després d'haver destacat en les lligues escolars i guanyat el campionat nacional quatre vegades consecutives, moltes universitats se'l disputaven. Al final, però, mogut per l'aurèola llegendària que envoltava el nom del seu entrenador: Bill Bowerman, es decidí per la Universitat d'Oregon, la qual acabaria esdevenint un referent com a planter de grans promeses de l'atletisme universitari que després farien el salt a professionals. Bowerman, qui en aquella època ja era un teòric de l'entrenament i un innovador pel que fa a nous materials per als tartans d'atletisme i al disseny d'un calçat esportiu que revolucionaria el mercat, amb els anys es convertiria en co-fundador d'una de les marques més emblemàtiques: Nike. De Prefontaine diria que allò que el feia diferent de la resta de bons atletes era la seva capacitat per estar involucrat al 200% en moltes altres activitats. I era cert: malgrat el seu nou estatus d'estrella i l'haver de compaginar els seus propis entrenaments amb els estudis de Comunicacions, Prefontaine mai va deixar d'encoratjar i compartir els seus coneixements amb els joves, de sortir a córrer amb grups d'adults o d'engegar un programa d'entrenaments destinat als reclusos d'un centre penitenciari proper.
  I tot això en una època en la qual els esportistes amateurs, i per tant sense sou, eren els únics que podien participar en competicions internacionals representant el seu país, cosa que va enfrontar permanentment Prefontaine amb la AAU (l'Amateur Atlètic Union) per la condició quasi de vassallatge amb què aquests tractaven els esportistes d'alt nivell. Amb els 100$ al mes que li pagava la universitat, Prefontaine va optar per viure en una caravana per allunyar-se de l'assetjament constant de la gent i perquè, malgrat ser una persona sociable, estimava el seu propi espai de solitud.
  Les Olimpíades de Munic 1972, havien de ser per a Steve Prefontaine, la seva consagració com a atleta internacional. A casa, als Estats Units, havia demostrat sobradament que era un dels corredors més ràpids del circuit i la seva manera de córrer junt amb la seva personalitat i el seu magnetisme l'havien convertit en un ídol de masses. Però a Munic correria per aconseguir la victòria als 5000 m i, per tant, la medalla d'or: "Tinc clara quina ha de ser la meva estratègia: esprémer el pas a la meitat de la cursa i confiar que aquell dia les coses em surtin bé, perquè si sortim a un ritme conservador, llavors les coses se'm poden complicar". Prefontaine era plenament conscient de la classe dels seus competidors, s'hi havia enfrontat moltes vegades en estajos que havia anat fent per Europa en vàries ocasions i de quins havien estat els seus resultats anteriors, però allò eren els Jocs Olímpics i per a ell, malgrat la seva joventut, no hi havia terme mig. Fidel a la seva filosofia, no escatimaria ni un gram de la seva energia si no era per aconseguir l'or. La resta, si havia estat capaç de buidar-se completament, no li importaven. No era una qüestió d'arrogància o d'orgull, encara que sovint se'l mal interpretés i se'l jutgés de presumptuós, sinó que sempre va actuar amb una franca i total honestedat amb els seus principis.
  Fou, però, durant els dies previs a la competició, que un fet capgiraria el normal funcionament dels esdeveniments. Mentre l'equip de Prefontaine s'hi estava concentrat, a la Vil·la Olímpica un grup armat de palestins van segrestar i matar 12 membres de l'equip israelià, entre atletes i entrenadors, en un atac que va ser retransmès per les televisions de tot el món. Malgrat la commoció i indignació d'aquells qui ho van viure d'aprop, Prefontaine no va voler renunciar a quin havia estat el seu objectiu d'ençà que havia començat a córrer i, dos dies després, es presentava a la final olímpica dels 5000 m llisos.
  El dia de la prova el temps s'havia aixecat xafogós i el sol colpejava amb força la part de la pista que no quedava coberta pel sostre translúcid de l'estadi mentre 80.000 persones esperaven ansioses el tret de sortida de la que seria, segurament, la millor cursa de 5000 m de la història. Malgrat les expectatives, fou un començament lent i, en certa manera, decepcionant per les aspiracions d'un Prefontaine que havia anticipat una cursa ràpida i sobre la qual havia assegurat guanyaria aquell que fos capaç de suportar un major grau de sofriment. A quatre voltes pel final, l'atleta d'Oregon, ansiós per tanta parsimònia, va decidir que ja n'hi havia prou i va sortir a per totes mentre el públic, embogit, es rendia als seus peus. Dels 13 corredors, només 4 van poder aguantar el seu canvi de ritme i, quan semblava que tot s'acabaria decidint a l'última volta, Prefontaine, que havia intentat dos atacs que havien estat neutralitzats i quedant-se arraconat al carril interior, es va quedar sense forces a la darrera corba abans d'encarar la recta final. Fou en els darrers 12 metres quan un corredor anglès, que s'havia quedat despenjat després d'una de les escomeses de Prefontaine, li arrabassaria la possibilitat d'endur-se ni tan sols el bronze. Aquest fou, sens dubte, el moment més amarg de tota la seva carrera esportiva i el qual trigaria molt temps a superar, però també era cert que aleshores en Prefontaine només tenia 24 anys i havia competit contra esportistes molt més experimentats que ell. Amb tot, havia quedat el 4rt millor atleta del món després d'haver lluitat per aconseguir l'or, no es podia retreure res. En retornar a casa, tampoc els milers de seguidors incondicionals de Pre podien criticar-li-ho. Amb el seu esperit competitiu, havia ajudat a crear una de les més grans curses de 5000 m de la història reblada per la seva empenta en les dues últimes voltes en què s'havia entregat amb cos i ànima. No havia guanyat, cert, però el seu coratge seguia sent inspirador.
  Amateur vs Professionalisme
  Steve Prefontaine va viure sempre amb el cor enredat entre dues aigües. Per una banda, hi havia la necessitat inevitable de pagar les factures i poder-se guanyar lícitament la manera de fer-ho a través de programes de patrocini o dels diners obtinguts pels seus bons resultats, especialment en proves internacionals, cosa que els estatuts de l'AAU li prohibien explícitament. Per l'altra, el desig de poder competir al més alt nivell contra els millors esportistes del món en proves com la dels Jocs Olímpics, cosa que només podien fer els atletes amateurs, les condicions dels quals diferien molt de si eres europeu (amb majors avantatges i millors programes de suport als esportistes d'elit) o americà. Prefontaine es va passar tota la seva vida reivindicant la seva condició d'americà però criticant un sistema que no li permetia dedicar-se al 100% al seu esport i que li dictava les curses a les quals podia i no podia assistir (especialment aquelles que anaven acompanyades d'un substanciós premi en metàl·lic i a les quals Prefontaine asistia quasi de forma clandestina).
  Després de la seva graduació i convertit ja en una llegenda, era inevitable que la marca Nike, amb arrels a Oregon, truqués a la porta de Prefontaine. Ell va ser el primer atleta a vestir les sabatilles de la marca i el primer a rebre algún tipus de contrapartida per fer-ho: uns 5000$ a l'any, després de col·laborar amb diversos clínics atlètics per a nens, d'haver ajudat en la inauguració de la primera botiga al detall que la marca va tenir en la seva història i d'haver après tot allò relacionat amb la creació i fabricació del seu famós calçat esportiu. Gràcies al seu tarannà generós, fou gràcies a ell, també, que els seus principals rivals van començar a rebre de part seva les vambes amb les quals des d'aleshores competirien i guanyarien en les principals curses del món. Ell mateix s'havia autodesignat: gerent de relacions públiques nacionals. Malauradament, l'ombra de l'AAU era molt allargada i aquesta sempre va estar vigilant de molt a prop a Prefontaine amb amenaces i sancions.
  El punt culminant va arribar el 1972 just després de la seva participació en els Jocs Olímpics de Munic. Aquell mateix any es va formar la ITRA (la International Track Association) amb la intenció d'establir un circuit professional als Estats Units i, eventualment, per la resta del món. Molts esportistes s'hi van adherir però buscaven algú que fos realment un revulsiu per a la competició i que servís com a veritable reclam, per això no van dubtar ni un minut en proposar-li a Steve Prefontaine. La ITRA va arribar a oferir-li fins a 100.000$ a l'any, però Pre, per a qui poder competir de nou a les Olimpíades de Montreal de 1976 era una manera de rescabalar-se de la seva "derrota" a Munic i malgrat haver lluitat sempre amb molt d'esforç per tirar endavant sense cap mena d'ajuda governamental, no podia assumir que, acceptant la seva proposta, per molt temptadora que fos, renunciaria així al seu somni de guanyar una medalla d'or, a la vegada que se li limitarien les curses a les quals podria participar i hauria de trencar la seva relació professional amb Nike, ja que els atletes amateurs no podrien tenir cap mena de tracte amb algú considerat un atleta professional. Així que va rebutjar la seva oferta. Prefontaine volia guanyar una medalla d'or i volia fer-ho per a ell i per a tota la gent que li havia donat suport durant tots aquells anys.
  30 de maig del 1975
  El 1975 havia de ser l'any en què Prefontaine, alliberat ja dels seus dilemes sobre si convertir-se o no en atleta professional, havia encarat tota la seva preparació amb l'únic objectiu dels Jocs Olímpics a l'horitzó. A principis d'any va anar convidat a Dallas, juntament amb altres esportistes d'elit, entre ells el seu amic i rival Frank Shorter el qual guanyaria la medalla d'or a la marató dels Jocs Olímpics de Munic de 1972 i la de plata als Jocs de Montreal de 1976, a fer uns testos innovadors per l'època en els quals es mesurarien les afectacions fisiològiques en un esportista d'alt rendiment. Tot i que Shorter va sobresortir com el corredor més eficient, Prefontaine va treure la puntuació més alta en capacitat de consum d'oxigen (més d'un 84%) només igualada per un o dos esportistes en tot el món.
  Després va participar en una sèrie de competicions internacionals per Europa i, en retornar, va aprofitar per fer una estada d'uns dies d'entrenament en alçada. Un cop a Oregon es va dedicar en cos i ànima a l'organització d'una trobada internacional, de la qual Prefontaine n'era el principal promotor, que havia de tenir lloc ben aviat i havia de comptar amb els millors especialistes del món. Fou precisament durant un dels dies en què se celebrava aquesta competició quan el cotxe de Steve Prefontaine, la nit del 31 de maig del 1975, en un revolt d'una carretera que havia recorregut desenes de vegades, se sortí de la traçada i volcà provocant-li la mort al cap de pocs minuts. Tenia 24 anys i la notícia colpejà amb força no només a la comunitat atlètica sinó també a tots aquells per a qui el corredor d'Oregon havia sigut molt més que un simple corredor i que mai oblidarien el llegat d'un atleta que fou un mite ja en vida.