text: La maleta sarda: 01/02/10 - 01/03/10
  Avui, en un llarg viatge amb tren, llegia un recull d'articles en homenatge al gran mestre de la literatura comparada Claudio Guillén, i en un text de Glyn Hambrook (p. 91) he llegit unes paraules de Guillén que m'han fet pensar en la manera com vaig pensar, compondre i escriure "La maleta sarda".
  Deia Guillén:
  "Las relaciones internacionales en el campo literario, son muchas veces las que un escritor mantiene consigo mismo". D'aquesta manera, l'escriptor es converteix en una mena de mediador (o intermediari) entre literatures.
  He escrit algun dels temes de "La maleta sarda" amb la mirada posada en altres llibres d'altres llengües i d'altres cultures, a més a més de la meva (d'aquest temps i d'altres èpoques).
  Una de les línies de la novel.la és la trobada d'una colla d'artistes que aleshores eren joves a Nuoro (Sardenya) al final de la primera dècada del s. XX per escriure entre tots històries sobre un tema comú. Eren Víctor Català, Grazia Deledda, l'advocat i poeta Sebastiano Satta i l'escultor Francesco Ciusa. Ciusa acabava de guanyar (a la realitat) la biennal de Venècia amb una escultura escruixidora: "la madre dell'ucciso" (la mare del noi assassinat, que adjunto en fotografia) en un indret en què en sabien prou d'aquestes coses. Víctor Català i Grazia Deledda, amb una prosa riquíssima i magnífica, cadascuna a la seva manera, eren capaces de mostrar la bellesa dels detalls i dels ambients, la sensualitat de les descripcions, amb la brutalitat i crueltat pròpia dels medis rurals on gent primària i endarrerida era sotmesa a tota mena de passions primitives. I de dolor. I de mort. Llegim, només (ho tenim més a mà), "Solitud". Sebastiano Satta, el poeta, el prohom, s'aprestava a exercir com a advocat d'una de les causes de sang entre famílies més notables del seu temps...
  En el rerafons d'aquesta trobada imaginària per escriure, per crear (per dibuixar, per pintar), hi ha l'altra trobada (mítica) de Byron i els Shelley, amb la presència de l'escriptor menor Polidori, a Ginebra per escriure històries de terror (d'on va sortir l'esplèndid Frankenstein; en parla la també magnífica pel.lícula sobre el tema de Gonzalo Suárez "Remando al viento").
  Però en l'horitzó d'aquesta trobada d'artistes que jo convoco a Nuoro hi pesa l'existència d'una altra escultura, primitiva, de l'època nuràgica, que representava una dona amb el seu fill mort, feta dos mil anys abans que la de Ciusa (i que ell aleshores encara no coneixia). Fatalitat? Premonició?
  El tema de la mare que ha de plorar el seu fill mort brutalment és recurrent al llarg dels segles, dels mil.lenis. Però també al llarg de les llengües i de les literatures. Per això els relaciono i els ajunto a "La maleta sarda".
  Però aquests artistes, reunits per crear conjuntament sobre el terreny una obra d'art, que volien escriure una història, no van ser capaços de fer-ho. Alguna cosa terrible va passar que els va interrompre l'escriptura... En van quedar només uns quants fulls esparsos, aplegats en una maleta... (una maleta on, després, hi van anar a parar més coses).
  Per saber què va passar, haureu de llegir la novel.la.
  I per cert, ¿com li deien a la ciutat de Nuoro en aquella època que hi coexistien, entre altres, Deledda, Satta, Ciusa...? Ho trobareu a Internet... o a la meva novel.la.
  Podeu respondre aquí o al Facebook
  Publicat per Margarida Aritzeta a divendres, de febrer 26, 2010 1 comentari:
  Publicat per Margarida Aritzeta a dilluns, de febrer 15, 2010 4 comentaris:
  Publicat per Margarida Aritzeta a dissabte, de febrer 06, 2010 2 comentaris:
  A la pàgina 29 de La maleta sarda, llegim: "L'home no es mou, la biblioteca està en penombra i el fred hi és viu, potser per això en Torrentà duu una flassada sobre les cames. En Manu Uriarte s'hi acosta a poc a poc, i de sobte s'atura. Li ha semblat endevinar en la mirada de vidre del vell un repte per haver-lo interromput. Es retira dues passes i escolta la música.
  modula el cor, dramàticament, mentre en Manu Uriarte sent una esgarrifança. Els vidres tremolen.
  El llibreter es mira les puntes de les ungles arranades, incòmode. La música l'arrossega amb el seu aire de solemnitat tràgica [...] Les cortines, pesants, a penes deixen passar la llum grisa del mat'i emplujat..."
  L'home està escoltant una peça de Mozart. Però quina?
  D'on és la fotografia?
  Les respostes, si voleu jugar, a l'espai de comentaris d'aquest post, o a l'espai de comentari de la novel.la del Facebook.
  Què et suggereix aquest fragment?
  Publicat per Margarida Aritzeta a dijous, de febrer 04, 2010 Cap comentari:
  Una de les diversions en la lectura d'una la novel.la és passejar-se (imaginàriament) pels carrers, camins, places, boscos o jardins, platges i mntanyes que hi surten.
  A La maleta sarda hi ha paisatges per imaginar, i tant que sí!
  I, qui li agradi, podrà buscar les localitzacions reals dels escenaris de la novel.la. Carrers, carreteres, cases, locals, restaurants, places, platges...
  Proposo un joc de col.laboració, a qui hi vulgui jugar, des d'aquest bloc o a la pàgina del Facebook.
  Al llarg de les properes setmanes aniré mostrant fotografies. En algunes surto jo de quan buscava material per escriure la novel.la. En altres, jo sóc a l'altra banda de la càmera. Es tracta de dir:
  1) on s'ha fet la fotografia? (al més concret possible)
  2) a quin lloc (pàgina o pàgines) de La maleta sarda trobem aquell espai o paisatge?
  Cada cap de setmana donaré les respostes correctes, i també els noms de les persones que l'han encertada.
  Si jugueu a través del Facebook, podeu anar més enllà encara en el joc
  3) puja la teva rèplica de la foto: al mateix lloc, des de la teva mirada.
  Al final de tot, es pot organitzar un viatge (real o virtual) pels escenaris que surten a la novel.la...
  Publicat per Margarida Aritzeta a dimecres, de febrer 03, 2010 Cap comentari:
  Diverses persones m'han preguntat: què hi ha a la maleta?
  Si estava de broma, responia: paperots.
  Si volia parlar seriosament, deia: com et puc explicar en vint segons el que al llibre s'explica en quatre-centes pàgines?
  I és que el títol de vegades és una pista de la història que s'explica... però un títol pot ser només una idea propera, una imatge, la part d'una escena, d'una frase, una cita...
  Aquí, a la maleta no hi guardo els bocins de cap cadàver (ni que sigui exquisit)... ni perfums, ni andròmines de viatger. La maleta conté papers, llibres, i la fotografia d'un personatge misteriós. És una fotografia d'aquelles que es troben a les golfes de les cases velles, en capses de cartró menjades per la pols, una cartolina esgrogueïda que mostra una figura difuminada entre grisos que es perden, un rostre desdibuixat de mirada inquietant... il malvagio.
  La maleta ha de ser antiga, prou per haver recorregut molt de món i per poder contenir la història de moltes il.lusions.
  El títol em va venir sol. De vegades em costa molt trobar un títol. Hi ha un moment que el personatge està parlant per telèfon amb un advocat que li dóna pressa. Pensa, pensa, ell necessita temps per treure's l'home del damunt ni que sigui un moment. No t'ho vull donar, pensa, però no ho pot dir. No ho tinc aquí, ho guardo en una altra banda... i mentre el personatge pensa se li apareix el record, la imatge d'una maleta.
  I neix el títol. Mentre el personatge pensava apressadament una manera de demorar el setge de l'advocat.
  I, sí, la maleta és plena de coses que no puc explicar. Les han de trobar els lectors. Com els regals dels ous kínder.