text: El 2012 es va celebrar (és una manera de dir-ho) el centenari de la publicació d'aquest "inofensiu" conte que per al comú dels mortals té com a única referència la sèrie de dibuixos animats japonesa creada per Hiroshi Sait (1975) i estrenada Televisión Española el 15 de gener de 1978. Però pocs deuen saber que l'autor de les aventures d'aquesta abella va ser l'escriptor alemany Waldemar Bonsels.
  Tothom deu recordar Juanita Banana, la cançó que Luis Aguilé (Buenos Aires, 24 de febrer de 1936 - Madrid, 10 d'octubre de 2009), va popularitzar l'any 1966, i que alguns citen com la melodia que inaugurava aquell fenomen comercial que es va anomenar "Canción del verano", tot i que jo diria que fins a Un rayo de sol (1970), de Los Diablos, no es pot parlar de cançó de l'estiu amb propietat. El que potser sap poca gent és que Juanita Banana és una cançó nord-americana escrita, el mateix any 1966, per Tash Howard i Kenton Murray, dos productors musicals d'aquells que creaven grups musicals d'estudi per aconseguir èxits ràpids, però efímers, a cop de publicitat o de sèries de televisió com va ser el cas de The Monkees. De l'estudi van sortir The Peels (literalment "Els Closques") amb un single sota el braç.
  L'èxit del doctor Gannon (Chad Everett) de la sèrie Centro médico (1969) va provocar aquesta efervescència d'hormones, cantada amb la música de "Capitán de madera" de Juan Pardo:
  Tus ojos azules como el cielo [tus ojos verdes de esmeralda]
  y tu sonrisa que nos hace suspirar
  Els nens, més seriosos, i sense fer palmes, a l'institut cantàvem l'Aleluya nº1 (1967) d'Aute (també el va cantar i enregistrar en català: Aute, nascut a Manil·la, és fill de pare català), refent la versió que n'havien fet els Hermanos Calatrava. La primera estrofa deia:
  En Toni Olivé, del grup Melodrama, ens passa aquesta tonada:
  Que en tenim de pels al cul
  (Cor:) Sí, senyora, sí senyooora!
  Que ens hi fem la permanent
  (Cor:) Sí, senyora, i al moment!
  Un dels grans èxits, però, era l'himne espanyol:
  y el Borbón lo lava con jabón.
  Podria continuar però el to aniria pujant: la cançó de "La cabra, la cabra, la puta de la cabra..."; la de "Los hermanos pinzones eran unos ma... rineros..."; "Somos los tuberculosos...", amb la marxa militar nord-americana "Stars and Stripes" (Barres i Estrelles), també aplicada en ocasions a "Qué buenos son los padres salesianos..." (o "escolapios"). Hi ha moltes cançons de jugar, però vénen d'antic i estan recollides en cançoners, i jo només volia referir-me a les que es van inventar als anys 60 de forma espontània. Ara m'adono que totes són en castellà excepte una. Té la seva lògica: són cançons que naixien per mimesi i tots els referents i mitjans eren en castellà. Però segur que en sortiran més.
  Vista aèria de la Vila Vella de Tossa de Mar,
  amb casetes amuntegades com un shtetl
  A Tossa hi ha una finestra entreoberta sobre les cases d'una vila, d'un shtetl, potser Vítebsk, localitat bielorussa majoritàriament jueva, on els nazis van exterminar més de 16.000 jueus durant la massacre del gueto, el 8 d'octubre de 1941. I de la finestra estant, com un ocell, sobrevola les teulades el Violinista celeste de Marc Chagall.
  Chagall (Vítebsk, 7 de juliol de 1887 – Saint-Paul de Vence, 28 de març de 1985) es va inspirar en els paisatges de la seva infantesa i en els costums de les comunitats jueves de l'est d'Europa. La Gran Guerra (1914-1918) va desplaçar gairebé un milió de jueus i es va destruir el que quedava de la cultura shtetl que havia definit la vida de la majoria d'aquests jueus durant segles, i que es pot donar per extingida després de la Xoà (Holocaust) durant la Segona Guerra Mundial. Es va esvair una societat que va veure créixer escriptors i artistes com Chagall, gent amb uns poderosos records que ja no podien ser alimentats per una realitat tangible perquè el seu món havia estat destruït. En el seu lloc, la cultura es va convertir en una font emocional i intel·lectual que només existia en la memòria i la imaginació, i que han reproduït de forma excel·lent pel·lícules com El violinista a la teulada (1971), de Norman Jewison (amb guió de Sholem Aleichem), o autors en llengua jiddisch com el mateix Sholem Aleichem, Isaac Bashevis Singer (Premi Nobel 1978), Der Nister o Joseph Buloff, de qui resulta imprescindible la lectura de la novel·la Yósik, el del viejo mercado de Vilnius (Capitán Swing, 2011).
  Joseph Buloff a l'obra jiddisch Yoshke el Músic (1931)
  Joseph Buloff (20 de gener de 1899 – 27 de febrer de 1985), actor jueu lituà de llengua jiddisch, que va abandonar l'Europa de l'Est el 1926 per fer carrera en el teatre i el cinema nord-americans, ens descriu a Yósik, de forma més o menys autobiogràfica, l'entramat urbà de la vella ciutat de Vilnius i del barri jueu, del shtetl en què va viure. Ens narra la història d'un nen que va créixer aprenent l'art de la metamorfosi, necessari per sobreviure durant les ocupacions successives de cosacs, alemanys, bolxevics i polonesos. La vida urbana, la supervivència en un món miserable i hostil, el terror de la Primera Guerra Mundial... Tot es combina en aquesta novel·la, que resulta tan impactant tant per a qui en coneix el context com per a qui no. Una novel·la que és, alhora, un document històric d'un període durant el qual, com ja hem explicat, l'Europa de l'Est va canviar per sempre.
  Olga Sacharoff, Dagmar Mouat (Dagoussia) i Béla Szilárd,
  a la Mar Menuda de Tossa de Mar (1916)
  Galerie 1900-2000, París
  Quan començà la guerra, el pintor Georges Kars (1882 – 5 de febrer de 1945) va ajudar a repatriar els artistes estrangers. Kars (George Karpeles, jueu txec nascut el 1880 a Kralupy) havia arribat a Tossa l'any 1929, hi va fundar el Museu d'Art Contemporani i va ser un dels artífex que Tossa fos anomenada la Babel de les Arts, nom amb què el pintor i crític d'art Rafael Benet titula un article publicat a la revista Art, l'octubre de 1934. L'any 1945, davant de la incertesa d'un món en mans del nazisme, es va suïcidar; malauradament, no sabia que Hitler i el nazisme tenien els dies comptats.
  De dreta a esquerra, Chagall i Georges Kars,
  a la platja de Tossa
  Etiquetes de comentaris: art , Georges Kars , jiddisch , Joseph Buloff , judaisme , Marc Chagall , Olga Sacharoff , Tossa de Mar , Yósik
  Sant Patrici (ca. 387-461), nascut com a Maewyin Succat, en gaèlic, va ser un religiós britó, missioner i evangelitzador de les terres d'Irlanda i fundador del cristianisme en aquesta illa. La diada de Sant Patrici (en gaélic irlandès, Lá Fhéile Pádraig, en anglès, Saint Patrick's Day o Feast of Saint Patrick) és, des del segle XVII, la festa patronal d'Irlanda, originalment religiosa però reconvertida en civil. A causa de la migració irlandesa arreu del món és la festa nacional que més se celebra en altres països. Malgrat la data fixa, és una celebració quaresmal molt propera a l'equinocci primaveral, i és habitual que els catòlics irlandesos se saltin les restriccions alimentàries anteriors a la Pasqua. El color verd i el shamrock o trèvol, que segons la llegenda era usat per Sant Patrici per a explicar la Santíssima Trinitat, són els símbols tradicionals.
  Ford, però, converteix aquest paradís en un jardí terrenal, on cada personatge compleix a la perfecció els papers que permeten l'equilibri existencial entre les dues forces vitals: la tradició i la civilització, representades per un Squire 'Red' Will Danaher (Victor McLaglen) i un Sean Thornton que són un transsumpte de Caín i Abel lluitant incestuosament per Eva, la mare Irlanda idíl·lica, que recull en sol personatge la fe en les arrels i la voluntat de canvi. I com que no hi ha paradís sense serp, Ford s'inventa un dimoni, còmic i borratxo, que impregna tota la pel·lícula fent, alhora, de déu: Michaleen Oge Flynn (Barry Fitzgerald), la mà demiúrgica de Ford manipulant el destí de la humanitat. Una pel·lícula homèrica!
  Carrer del Dos de Maig, entre el carrer
  Freser i el passatge Anglesola,
  on vivia l'home dels coloms
  Els oficis més bruts tenien persones sense nom: el drapaire, el carboner, l'escombriaire. Igual que els passavolants: les peixateres que venien de la Barceloneta amb cubells i cridaven "Sardina fresca!"; o el terrissaire d'Albacete, que duia un ruc carregat de cassoles de fang i cantis. Els oficis de nit també perdien el nom; ocults entre les ombres de la nit o de la primera llum del dia, es convertien en espectres: el vigilant, el sereno, el fanaler. Els botiguers passaven a tenir nom, més que res perquè servia per diferenciar-los dels que tenien botigues iguals: l'Amparo, la pollaire; el Fèlix, del colmado; la Carmeta, de la lleteria (vaqueria amb vaques); la senyora Patro, de la verduleria; la merceria de la Fima; però el del colmado-de-sota-casa era el senyor Francisco: havia fet la guerra i l'havia perdut; com tots, però ell no callava i llegia La Codorniz.
  La lleteria de can Robacols també era evident perquè feia referència al barri del mateix nom; i can Penja i Despenja també: era una botiga de roba Loli, que omplia la façana i la vorera de gènero. Però d'altres sobrenoms perdien el seu origen en la nit dels temps, i com que eren botigues ateses per empleats, no anomenaves l'amo, però sí el malnom: El As del Calzado, per exemple, era can Poca-solta (nom que originalment era el de la drogueria del costat); però cal Guarro, el forn del carrer Mallorca amb Xifré, era el cognom de la família.
  Però de tots els personatges que poblaven el barri (n'he anomenat només una petita part), aquell tros de Clot (mai en vam dir Camp de l'Arpa) que aleshores estava tancat entre els horts del passatge d'Anglesola, el nucli rural de can Robacols i el carrer Freser (antiga carretera d'Horta), n'hi havia un que sobresortia per damunt de tots: en Pere, l'home dels coloms. Un individu sempre alegre, sense ofici ni benefici, que passejava un carro de color blau fet de gàbies i portetes laberíntiques on hi habitaven uns coloms que el seguien, dia i nit, allà on en Pere anés, voleiant o fent cabrioles en un aro mentre en Pere deia "Hop, hop, hop!", picant amb un pal a terra. Amb el seu barret de palla i el seu guardapolvo d'adroguer, gastat, passejava pel barri envoltat d'aquelles bestioles. Vivia al carrer Dos de Maig, entre Freser i el passatge d'Anglesola, en uns baixos que, si tenien sortida per la rebotiga, havien de donar als horts on anàvem a robar figues i morera.
  L'home dels coloms a la plaça Francesc Macià,
  Després de l'èxit i l'expectació que l'any 1888 va despertar l'Exposició Universal de Barcelona, tant des del punt de vista social i comercial com urbanístic, l'any 1929 s'inaugurava a la muntanya de Montjuïc l'Exposició Internacional, una finestra oberta al món que permetia mostrar a un públic encuriosit els costums i els productes de la resta de països, els avenços científics i industrials que començàvem a veure quin era el futur d'aquella massa burgesa amb prou poder adquisitiu com per convertir-se en mercat potencial.
  Si algun moviment artístic de l'època va despertar i disparar la imaginació d'artistes i espectadors va ser el futurisme. La segona meitat del segle XIX i principis del XX és l'època dels grans invents, i de la mà inspiradora de la primera literatura de ciència-ficció i del cinema (v. El segle XX vist des del XIX), la ment humana comença a especular com podria ser el futur i quin aspecte tindria. I en alguns casos, l'humor i la ironia posarà en dubte la modernitat, com a la il·lustració que encapçala aquest apunt, de l'Esquella de la Torratxa del 4 de gener de 1912, on Picarol dibuixa la Pedrera de Gaudí convertida en un garatge per a una mena d'aparells voladors a mig camí dels zepelins i els helicòpters. Certament, la intencionalitat és tota una altra: ens mostra irònicament què és el que en pensa de la Casa Milà i quin és el futur que li espera a una edificació tan estrambòtica, però és evident que és una imatge impregnada d'aire futurista.
  La revista La ilustración íbero-americana naixia aquell mateix any, i entre 1929 i 1930 va publicar cinc números dedicats exclusivament a l'Exposició Internacional de Barcelona i a l'Exposició Íbero-Americana de Sevilla. En el número 3 es publicaven dues il·lustracions que exemplifiquen perfectament fins a quin punt aquesta imaginació podia arribar. Mostren una ciutat de Barcelona del futur. La primera imatge sembla ser de la Via Laietana vista des de l'edifici de "la Caixa" que fa cantonada amb Jonqueres, i es poden veure la catedral i la Torre del Rei Martí a la dreta.
  Però el que potser no sap gaire gent és que aquesta imatge de Barcelona està presa d'una postal de Nova York, "The City of Skyscrapers", dibuixada per Walter Evans l'any 1915, i que va publicar a la xarxa NYC Vintage, l'any 2011.