text: La memòria venerable dels joves d'Auschwitz
  75è anniversari de l'alliberament del camp nazi de concentració i extermini
  L'olor del fum dels cossos incinerats continua molt viva en els records dels supervivents del camp d'extermini d'Auschwitz. Hui dia ens fan arribar el seu testimoni d'un horror inimaginable que encara els persegueix. "Per a mi Auschwitz no s'alliberà, el veig tots els dies, dia i nit", assegura Menahem Haberman amb els ulls amerats. El reclús número 10111, com indica el tatuatge al braç esquerre, no sap quant de temps de vida li queda encara, però assegura que "només quan arribe al final me'n podré deslliurar".
  Nascut l'any 1927 a Txecoslovàquia, Menahem tenia 17 anys quan passà hora i mitja al tren que el traslladà al camp de concentració durant l'hivern gelat de Polònia. Hi va treballar mesos com a esclau, menjava sopa i molles de pa, i suportava llargues jornades llançant cendres del crematori a un rierol. El presoner va llançar també les restes de la seua família sense saber el que feia.
  Quan arribaren els primers soldats de l'Exèrcit Roig, el pres 10111 feia un metre i setanta d'alçada i pesava 34 quilos. Aleshores un dels metges del camp de concentració li va dir que li quedarien pocs dies de vida. Menahem s'alça del llit i li respongué: "Tu cauràs mort i jo sobreviuré". Aquesta determinació de supervivència es nodreix de la joventut que els impulsa a la lluita com a resposta. Bat-Sheva Dagan, també era jove quan hi entrà presonera, amb 19 anys.
  "No sols recorde l'horror de l'Holocaust, sinó també hi veia meravelles", assegura Dagan, una dona plena d'energia malgrat l'ancianitat. "En les presons encara hi havia humanitat, la capacitat de compartir un bocí de pa", diu aquesta professora i psicòloga que va esdevenir pionera en la divulgació educativa de l'Holocaust. La seua passió per aprendre tampoc no la va perdre al camp, ans al contrari, va decidir aprendre idiomes en adonar-se'n que Auschwitz era una Torre de Babel on els presoners parlaven les llengües dels seus països d'origen.
  No hi havia llibres, ni papers, ni llapis. Aleshores Dagan aprengué francès oralment amb una presonera de Brussel·les. Les dones, però, se'n reien. "Acabaràs cremada tu i el teu francés", feien befa les presoneres. La jove, lluny de recular, va mostrar el seu optimisme: "El francés és una llengua d'esperança, m'agrada molt aprendre'l. El que passarà després, no ho sap ningú".
  Un dels supervivents que no creuen que l'Holocaust puga tornar a passar mai més és Shmuel Bogler, que va treballar com a inspector de policia a Israel. Nascut al poble hongarés de Bodrogkersztúr el 1929, era el més petit dels 10 germans. Quan l'Alemanya nazi envaí Hongria el 1944, el deportaren a ell i la seua família a Auschwitz, on assassinaren els pares i tres cosins a la cambra de gas tan bon punt hi arribaren. Al petit Bogler i al seu germà Chaim, en canvi, els enviaren a treballs forçats.
  Després d'acabar la guerra, els quatre germans supervivents van entrar il·legalment a la Palestina britànica el 1947. Bogler formà part de la Haganà, una organització sionista paramilitar prèvia a la fundació de l'Estat d'Israel del 1948. Mentre que Bogler exhibeix el seu orgull nacionalista, Szmul Icek, nascut a Polònia, no vol fer cap valoració positiva. "Mai no hi vam guanyar res d'això", nega categòricament.
  El jove Icek i dos dels seus germans perderen els pares i les dues germanes en l'Holocaust. Al contrari que Bogler i alguns supervivents, no vol sentir a parlar de tornar a Auschwitz i evita llegir cap llibre ni veure cap vídeo sobre l'horripilant pla de solució final nazi. De fet, en acabar la Segona Guerra Mundial, durant els anys que va viure a Bèlgica amb la seua esposa, va mantindre en secret la seua experiència esgarrifosa sobre l'Holocaust. En saber-ho, Sonia Icek el convencé d'anar a Jerusalem i compartir el seu testimoni. Però els records de la víctima aborronen la seua mirada. "Ni sé com ho puc explicar", assegura Icek amb el so del profund trauma rere la veu tremolenca.
  Aquests testimonis són tan sols una mostra menuda de la manera en què els presoners i les presoneres afrontaren el terror d'Auschwitz. Per a commemorar el 75é aniversari de l'Holocaust jueu, des d'À Punt Mèdia recollim més històries de supervivència que podeu escoltar en els vídeos. Els supervivents són l'esperança que renaix de les cendres d'Auschwitz i les generacions actuals tenim la responsabilitat de mantindre'n viva la memòria.
  Un reportatge multimèdia de Marta Galindo (text, guions i vídeos) i Montxo V. Sempere (text, infografia i maquetació). Vegeu les condicions d'ús.