text: Les columnes del temple
  "Allò que el món ha vist en directe ha estat l'agressió armada d'un Estat a una nació minoritària, desarmada i pacífica"
  per Ramón Cotarelo 22 d'octubre de 2019 19:42
  L'ofici de columnista és pacífic, però agitat. La paraula vé de l'arquitectura i designa l'element que sosté l'estructura d'un edifici. Punts de compressió massissos, sòlids, resistents. Transmeten seguretat i fermesa. Cal que a Samson li torni a créixer el pel perquè algú pugui enderrocar el temple trencant les seves columnes. Però l'actualitat política, on abundem els columnistes, de vegades es tenyeix amb els colors ombrívols de la tempesta, la guerra, les lluites, la violència. Fins i tot les columnes ciclòpies dels antics temples s'estremeixen amb l'udol de les sirenes policials, en la foscor de la nit, els espetecs dels rifles de pilotes, els crits dels manifestants, les carreres, el retrunyir de metalls, el crepitar del foc.
  L'esperada sentència del Tribunal Suprem, dilluns, 14, va encendre la ira popular i va.posar en marxa una acció col.lectiva de resistència no violenta però molt contundent que va desconcertar els estrategues de la repressió. Encara que estaven preparats i més que preparats amb un inmens overkill, que van aplicar sense vacil.lacions, es van trobar una resistència més intensa i, sobre tot, més extensa, d'allò que havien previst i podien controlar.
  La successió de mobilitzacions massives, talls intermitents de vies de comunicació, concentracions, assegudes, i la seva persistència al llarg de la setmana ha trasmés un panorama de insurrecció cívica, pacífica, general contra una agressió als drets d'uns ciutadans i la dignitat d'un poble.
  Des del començament es va recòrrer a una desvergonyida campanya per criminalitzar el moviment, aprofitant la crema d'uns contenidors. Es va intentar imposar la idea que el jovent ("radicals", "violents", "antisistema", la terminologia és tan variada com ridícula) anava de kale borroka. Ja havien preparat abans el terreny detenint en la nit i la boira una desena de joves sota l'acusació de terrorisme.
  Però l'esperit digital de l'època, la ubiqüitat dels mòbils, les xarxes van destrossar la propaganda oficial. Hi havia episodis de violència protagonitzats per joves indepes, però sempre mostraven ser resposta a les provocacions i agressions prèvies de la policia en càrregues cada còp més desquiciades i embogides. El "big brother" digital popular ens ha proveït d'abundància de videos on es veu als provocadors i infiltrats actuant, agredint a la gent, incendiant, protegint-se uns als altres, col.laborant amb la policia, entrant i sortint dels furgons i de les comissàries. Impossible amagar-ho.
  Allò que el món ha vist en directe ha estat l'agressió armada d'un Estat a una nació minoritària, desarmada, pacífica, que reclama els seus drets democràticament. Repetició intensificada de les al.lucinants imatges de l'1-0. L'equiparació amb Turquia és obligada, però queda curta.
  Al fracàs de la força bruta s'hi afegeix el previsible de la intel.ligència. El ministre de l'Interior avisa que investiguen qui està darrere del Tsunami Democràtic (TD), amb el mateix gest què el seu homòleg en seu dia deia que investigava qui estava darrere de la "Ma Negra". En això i en els presumibles "hábils interrogatoris" a uns detinguts sense drets confíen aquests demòcrates la defensa de l'Imperi.
  Al disbarat d'atiar un conflicte nacional com aquest mitjançant la iniquitat d'una sentència bàrbara i injusta, el govern hi afegeix ara una negativa a tota mena de diàleg polític. Les opcions obertes als catalans doncs són: sotmetre's a l'ordre constituït encara que sigui injust o morir. És la que ofereixen els embassadors atenesos als ciutadans de Melos durant la guerra del Peloponès: sotmetre's o morir. L'última raó de l'Estat espanyol, com dels atenesos, es la força, la violència.
  És un sarcasme que qui porta la violència a la motxilla exigeixi a l'altra part, com a condició pel diàleg, que condemni "sense matisos" la violència que pateix. Un sarcasme típic del comportament feixista que els embassadors atenesos ja van explicar als melios fa 2.500 anys: el poderós fa el que pot i el feble, el que el diuen: sotmetre's o morir
  Estava reservat al poble obrir la tercera vía. Passant entre les Simplègades de la submissió i la mort està la victoria, el vellocí d'or, la independència de Catalunya, que és cosa del poble.