text: (S'ha redirigit des de: Al-Mústansir (fatimita))
  Abu-Tamim Muadh ibn adh-Dhàhir al-Mustànsir bi-L·lah, més conegut pel seu làqab al-Mustànsir —en àrab أبو تميم معاذ بن الظاهر المستنصر بالله, Abū Tamīm Muʿād ibn aẓ-Ẓāhir al-Mustanṣir bi-Llāh— (2 de juliol de 1029 - el Caire 10 de gener de 1094), fou califa fatimita al Caire (1036-1094).
  Era fill del califa Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Hàkim adh-Dhàhir li-izaz-din-Al·lah al que va succeir a la seva mort el 13 de juny de 1036 quan tenia quasi 7 anys. El seu regnat fou el més llarg d'un sobirà musulmà. El poder va restar en la seva infancia en mans del visir del pare Abu-l-Qàssim Alí ibn Àhmad al-Jarjaraí.
  Al final del regnat anterior, Anuixtigin al-Duzbari, governador fatimita de Damasc i Síria, no acceptava l'aliança entre els mirdàsides d'Alep i els romans d'Orient i va fer diverses incursions al nord de Síria intentant aixecar diversos notables kilabites contra el poder dels mirdàsides; finalment, al no aconseguir res positiu, va fer una crida a la gihad o guerra santa. Nikita, el governador romà d'Orient d'Antioquia de l'Orontes, va oferir negociacions però amb fermesa, mostrant que estava disposat també a la lluita. Nasr ibn Sàlih d'Alep va témer llavors que seria sacrificat per un acord entre Bizanci i el califat fatimita i va enviar una ambaixada a Constantinoble amb un cabell de Sant Joan Baptista, una relíquia venerada feia segles pels cristians, que va donar a l'emperador i li va demanar que el distingís dels simples caps de tribu. Al mateix temps també els Banu Numayr (atacats pels romans d'Orient), els marwànides del Diyarbakir, els kalbites de Síria central i els jarràhides van enviar també ambaixades a la capital de l'imperi on s'havia decidir els límits entre musulmans i cristians al Llevant. Es va negociar durant quatre anys. Romà III va proposar una treva especifica per Alep separada del tractat general però els fatimites s'hi van oposar repetidament; el 1034 Romà III va morir i el va succeir Miquel IV Paflagó que més conciliador va recomanar a Sàlih reconèixer la sobirania fatimita. Finalment es va ajustar la treva el 1038. Els detalls de l'acord no s'han conservat. La situació general era que les tribus descendents dels Qays Aylan, dominaven la major part dels territoris excepte el Diyarbakir en mans dels kurds marwànides: els Banu Numayr controlaven Harran i Edessa al nord-est dels kilabites d'Alep. Mossul i el sud-est del Diyarbakir estava en mans de Kirwash ibn al-Mukallad dels Banu Uqayl i més al sud els Banu Asad dirigits pels mazyàdides que tenien per cap a Dubays ibn Ali que disputaven la zona als Banu Khafaja que dominaven encara més al sud a la riba occidental de l'Eufrates, vers Kufa.
  El visir del Caire, Abu-l-Qàssim Alí ibn Àhmad al-Jarjaraí desconfiava d'Anuixtigin i en canvi es refiava de Nasr ibn Sàlih. Aquest va entregar al govern fatimita el botí fet a la batalla d'Azaz (contra els romans d'Orient) i a canvi fou autoritzat a incorporar als seus dominis Homs i va rebre un làqab més prestigiós. El governador d'Homs, Jàfar ibn Kulayd al-Kutamí, es va negar a acceptar el domini mirdàsida i va demanar ajut a Anushtegin que no podia acceptar la desestabilització que suposaria el control mirdàsida a Homs doncs els mirdàsides eren kaysites i la zona era tradicionalment dels iemenites. Anuixtigin va demanar permís als romans d'Orient per desfer-se de Nasr que en aquell temps s'havia casat amb la filla de Shabib ibn Waththab, emir numayrita (numàyrida) d'Harran amb el qual la influència de l'emir d'Alep es podia estendre d'Harran a Homs controlant totes les rutes entre l'Iraq i la Mediterrània i Bizanci. Sense esperar autorització del Caire, Anushtegin i Jàfar ibn Kulayd al-Kutamí van avançar al nord cap a Tall Fas, prop de Latmin (maig del 1038), on van enfrontar a Nasr que va morir a la batalla; el seu germà Thimal ibn Sàlih, amb el qual s'havia reconciliat, va fugir cap a Alep junt amb Shabib ibn Waththab al-Numayri. Anushtegin va ocupar Alep el juny de 1038.
  Vers el 1040 els romans d'Orient van trencar la treva amb els fatimites i van aconseguir diversos èxits al nord de Síria. Els caps kilabites mirdàsides, Thimal i el su cosí Mukallad, van pagar tribut als romans d'Orient i finalment els van vendre la ciutat de Rakka. Anushtegin es va aliar llavors amb la fracció kilabita dels Banu Jàfar instal·lada al Mudik d'Apamea i hostil als mirdàsides i als romans d'Orient. No obstant la tensió entre el Caire i Anushtegin va pujar de to sobtadament i el visir Abu-l-Qàssim Alí ibn Àhmad al-Jarjaraí va fer condemnar públicament al governador de Damasc i Síria, que fou abandonat pel seu exèrcit i només li van quedar un grup de ghulams fidels amb els que es va haver de refugiar a Alep. El visir va demanar al mirdàsida Thimal ibn Sàlih d'atacar la ciutat però ja no va arribar a temps doncs Anushtegin va morir el gener del 1042 i després d'unes converses amb els caps de la ciutat el febrer Thimal i el seu cosí Mukallad entraven a la ciutat. Els ghulams fidels a Anushtegin es van refugiar a la ciutadella, que fou assetjada i presa al cap de sis mesos.
  El visir fatimita Abu-l-Qàssim Alí ibn Àhmad al-Jarjaraí va morir el 28 de març de 1045 i el poder va passar a la mare del califa, una esclava sudanesa influïda pel seu antic amo el jueu Abu Sad al-Tustari. Aquest fou assassinat el 1047 en una baralla entre tropes turques i berbers però la seva influència amb la regent fou substituïda pel seu germà Abu-Nasr Harun i pel cadi Abu-Muhàmmad al-Hàssan al-Yazurí. Aquest darrer fou nomenat visir l'1 de juny de 1050 i va ocupar el càrrec 8 anys.
  El país va travessar greus dificultats econòmiques i per la manca d'ingressos es va tornar al sistema tradicional de confiscacions. Al delta akgunes tribus àrabs estaven revoltades, especialment els Banu Kurra però Nasir al-Dawla amb el suport dels Tayy i altres grups àrabs els va poder derrotar amb grans esforços a la decisiva batalla de Kum Sharik (1051). A la capital s'afegia la tradicional tensió entre tropes turques i berbers, la d'aquests dues amb les milícies sudaneses aixecades per la mare del califa. A Damasc els governadors estaven impotents per les discòrdies entre turcs i berbers i l'hostilitat de la població àrab.
  Quan el sultà seljúcida Toghril Beg va ordenar al mazyàdida Dubays ibn Ali trencar amb l'influent general turc al-Basasiri (que dominava al-Anbar i s'havia separat dels buwàyhides sense sotmetre's als seljúcides), aquest va haver de marxar a Rahba, a l'Eufrates i amb la presa del poder pel Toghril Beg el desembre de 1055, va demanar al califa fatimita de poder anar al Caire, però el visir fatimita, que llavors era Abu Muhammad al-Hasan al-Yazuri, li va refusar l'asil; no obstant el califa fatimita es va mostrar d'acord en enviar tropes contra Toghril per impedir la conquesta per aquest de Síria i després Egipte, el va nomenar governador de Rahba i li va enviar diners, robes, cavalls, i armament, que li va portar el delegat fatimita Nasr Hibat-Al·lah ibn Mussa al-Muàyyad fi-Din-Al·lah aix-Xirazí, plenipotenciari a la regió de l'Eufrates, antic daï fatimita a Pèrsia.
  El califa va fortificar el seu palau però al-Basasiri tenia el suport dels xiïtes i de part dels sunnites que odiaven als ghuzz; excitats pel visir un grup d'haiximites i eunucs del palau van voler front a al-Basasiri però foren derrotats a la vora de l'hipòdrom i el 19 de gener de 1059 al-Basasiri va atacar el palau; el califa i el visir van fugir i van demanar asil a Kuraysh que els hi va donar i els va portar a al-Haditha amb el seu cosí Muharish; el palau fou saquejat; al-Basasiri es va apoderar de les insígnies del califa que va enviar al Caire i el 29 de gener de 1059 va celebrar la festa de les víctimes amb banderes egípcies. Va deixar en mans de Kuraysh al califa però li va exigir l'entrega del visir al que va executar de manera horrible el 16 de febrer de 1059. Al-Basasiri va prendre possessió de Bàssora i Wasit però no va aconseguir dominar el Khuzestan.
  La mort d'al-Bassassirí (15 de gener de 1060) va tenir un efecte negatiu pel prestigi fatimita a Síria. Atiyya ibn Sàlih, germà de Thimal d'Alep, va aprofitar per apoderar-se de Rahba on va trobar el tresor i l'armament que estava preparat per una expedició a l'Iraq. Mentre els kilabites es posaven a les ordes de Mahmud in Nasr ibn Sàlih i del seu cosí Mani ibn Mukallad ibn Kamil per intentar recuperar Alep. Un primer atac va fracassar, però després van aconseguir el suport dels ahdath de la ciutat (la infanteria local) i encara que els notables i rics i els ashraf alides van romandre fidels als fatimites, el juliol de 1060 la ciutat obria les portes a Mahmud; el governador fatimita es va fer fort a la ciutadella i va demanar ajut al Caire que va enviar al seu governador a Damasc, Nasir al-Dawla Abu Ali al-Husayn ibn Abi Muhammad al-Hasan que va entrar a la ciutat on fou acollit amb fredor. L'agost va enfrontar als kilabites a la rodalia de la ciutat i va patir una seriosa derrota a al-Funaydik; els seus aliats kalbites, tayyites i una fracció dels kilabites el van abandonar; en la retirada, sense aigua, fou fet presoner amb la major part dels seus oficials, pels kilabites i l'endemà Atiyya tornava a Alep on es proclamà emir, però només va governar 24 hores doncs els fidels de Mahmud es van imposar; deu dies després els darrers fatimites refugiats a la ciutadella, entregaven aquesta a Mahmud a canvi de sortida lliure.
  Thimal era llavors al Caire quan se li va comunicar que el seu nebot Mahmud havia ocupat Alep i que per tant havia de retornar les viles costaneres que se li havien cedit. Thimal va decidir marxar a Alep però Mahmud, amb el suport dels seus aliats numayrites, va refusar de retornar-li la ciutat, va enviar al poeta Ibn Sinan al-Khafají a demanar ajut a Bizanci i de cara al califa del Caire, va alliberar a Nasir al-Dawla Muhammad al-Hasan ibn Hamdan (ex governador de Damasc que tenia presoner) i altres oficials fatimites. Però després d'algunes acciones militars en les quals els ahdath alepins van jugar un paper destacat, els xeics kilabites van imposar un acord: Thimal recuperava Alep, i Mahmud tindria dret a una compensació en diners i espècies. L'abril de 1061 Thimal va entrar altre cop a Alep on es va reunir amb els numayrites i el mateix Mahmud que mercès al geni polític de la seva esposa Mania al-Sayyida al-Alawiyya, van esdevenir els seus aliats. Atiyya, el germà de Thimal, s'havia fet independent a Rahba.
  Degut als efectes devastadors de la invasió hilàlida a Ifríqiya, l'emir zírida Tamim ibn al-Muïzz va tornar a reconèixer al califa fatimita (1061-1070) el que no va tenir cap efecte. El 1070, conquerida Sicília pels normands sense haver rebut ajut fatimita, va retornar a la fidelitat abbàssida. Els fatimites però conservaven Cirenaica.
  Amb l'execució del visir al-Yazuri la inseguretat encara va augmentar. Els seus successors, alguns només per dies, no van exercir verdaderament com a tals i la situació va anar a pitjor. El 1062 les milícies sudaneses foren derrotades per les tropes turques i berbers unides sota el comandament de Nasir al-Dawla ibn Hamdan, un descendent dels hamdànides, governador de Damasc. Els derrotats foren expulsats cap al Said (Alt Egipte) però fins al 1067 les lluites van seguir; en aquest darrer any finalment els negres van poder ser rebutjats definitivament al sud. Però el Said va haver de patir dels seus saquejos. D'altra banda Nasir al-Dawla es va enfrontar amb els turcs i fou derrotat per una tropa manada pel mateix califa personalment (1068/1069). El derrotat va cridar en ajut a Alp Arslan però abans de rebre cap suport va aconseguir restaurar la seva autoritat al Caire i al Delta del Nil amb el suport dels àrabs i berbers Lawata; al-Mústansir es va haver d'acontentar amb una pensió de 100 dinars al mes. Nasir al-Dawla va agafar el títol de Sultan al-Dawla i va intentar restablir la khutba en nom del califa abbàssida. El març de 1073 va morir assassinat amb tots els membres de la seva facció, per la facció turca rival dirigida per Ildeguz, que va tractar millor al califa. Però les devastacions de les tropes arreu del país havien aturat l'agricultura tot i que les crscudes del Nil foren bones i la fam va durar del 1067 al 1072, cada cop més desastrosa. Els palaus reials havien estat saquejats i Fustat va ser saquejada dues vegades i incendiada per Nasir al-Dawla. Fins i tot la família del califa i molta població civil, es va refugiar a Síria o a l'Iraq. El 1069 les ciutats santes de Medina i la Meca van reconèixer altre cop al califa abbàssida abandonant al fatimita.
  El 1073 al-Mústansir, desesperat, va convidar al governador d'Acre, el general armeni Badr al-Jamalí, a agafar el poder. Badr va acceptar a condició de portar les seves pròpies tropes i va sortir l'hivern d'Acre arribant al Caire el 29 de gener de 1074.
  Amb la pacificació la prosperitat va retornar. El 1077/1078 va arribar a Síria el seljúcida Tutuix I, enviat pel seu germà Màlik-Xah I, que va rebre el poder a Damasc d'Atsiz ibn Uvak però mai va fer una campanya en regla contra els fatimites. Badr al-Jamalí va atacar Damasc tres vegades (1078/1079, 1083/1084 i 1089/1090). En aquesta darrera campanya va poder restablir l'autoritat fatimita a la costa fins a Tir, Sidó i Biblos, encara que no va poder recuperar l'interior. Badr va haver de sufocar diverses revoltes a Egipte, fins i tot una organitzada pel seu propi fill. El 1081 l'Hejaz tornava a reconèixer, ara definitivament, al califa abbàssida, però en canvi al Iemen la dinastia sulàyhida a l'interior i els zuràyides a Aden van mantenir la fidelitat als fatimites (els segons fins a la conquesta aiubita un segle després, el 1173). El visir va fer alterar la successió fatimita en favor del fill petit del califa, Àhmad, el futur al-Mústali, que es va casar amb la filla de Badr.