text: Diccionari Biogrà fic de Dones - Biografia 1045
  Emília Baró Sanz
  Relacions familiars: Germana d'Antònia Baró i Sanz, també actriu.
  Casada amb Carles Soldevila, escriptor i traductor, pares de la també actriu Carlota Soldevila.
  Condició Artesana Artista
  Ocupacions Actriu teatral
  Emília Baró i Sanz va iniciar-se en el teatre a la infantesa, com la seva germana Antònia. Va debutar als 12 anys i amb disset ja va actuar al Teatre �ntim, en petits papers en els muntatges d'Interior, de Maurice Maeterlinck, i Blancaflor, d'Adrià Gual, el 1899. L'any següent, va passar al Teatre Romea, on treballaria diverses temporades. L'any 1904 va anar a Madrid amb la companyia d'Enric Borrà s. Posteriorment, de nou a Barcelona, va treballar com a actriu destacada dels Espectacles i Audicions Graner, al Principal, amb papers principals, com el de Maria a La santa espina (1907), de Guimerà , o també Rosina a El barber de Sevilla, de Beaumarchais, traduïda per Carles Soldevila, el seu marit.
  Va ser protagonista en obres del teatre català , com ara Sainet trist, d'Àngel Guimerà , Nausica (1912), de Joan Maragall i L'auca del senyor Esteve (1917), de Santiago Rusiñol. Així mateix, va actuar en obres universals, com Prometeu encadenat, d'Èsquil; L'avar, de Molière, o Els teixidors de Silèsia, de Gerhart Hauptmann. Va ser primera actriu les dues temporades del Sindicat d'Autors Dramà tics Catalans (1912-1913). Va actuar amb èxit a les sales més importants de l'escena barcelonina: el Teatre Principal, el Romea i el Novetats.
  Emília Baró va contribuir a la represa del teatre català durant la postguerra actuant en obres de Josep Maria de Sagarra, com L'hereu i la forastera (1948), Les vinyes del Priorat (1950), L'alcova vermella (1952), L'amor viu a dispesa (1952) o El senyor Perramon (1960), la coneguda adaptació de L'avar de Molière feta per Sagarra i protagonitzada per Joan Capri. També va excel·lir com a actriu de carà cter fins pocs anys abans de morir. Per a l'historiador teatral Francesc Curet, Emília Baró és una "primera actriu absoluta�, que descriu així: "es caracteritzava per una finor d'esperit i una suavitat de forma, dots que amorosia amb la seva veu clara i cristal·lina, d'una agradosa musicalitat� (1967: 518). Per a Núria Espert, Emília Baró va ser qui va despertar la seva vocació teatral, grà cies a la credibilitat que despertaven les seves actuacions.
  Curet, Francesc (1967). Història del teatre català . Barcelona: Aedos.
  Espasa, Eva (2006). "Actrius�. Dins Pilar Godayol (ed.) Catalanes del XX. Vic: Eumo, 13-34.
  Espert, Núria i Marcos Ordóñez (2002). De aire y fuego: memorias. Madrid: Aguilar.
  Institut Català de les Dones (2003). Dones de teatre, calendari 2004. Redacció dels textos i selecció d'imatges a cà rrec d'Enric Gallén i Anna Và zquez.