text: Tertúlies Amb la conversa amb el viverista Joan Aldrufeu i Casas s'inicia una sèrie d'històries de vida que ens permetrà recollir les experiències de persones vinculades al món de la jardineria i de l'horticultura ornamental.
  -El meu tiet era considerat un home modern, en aquell temps. En comptes d'anar a treballar a Can Coll a Barcelona, se'n va anar a Anglaterra, on va aprendre l'ofici. Pensava que valia més ser un gran mosso que un petit amo, a l'inrevés que el meu pare (Joan Aldrufeu i Gurguí) . El tiet va treballar per l'Ajuntament de Barcelona, a Parcs i Jardins. Després de la guerra, ell feia la feina i Lluís Riudor (director de Parcs i Jardins, entre 1940 i 1968) les signava com arquitecte i paisatgista. Tenia estudis però no tenia cap títol. Molta part del Jardí de Mar i Murtra de Blanes la va dissenyar ell. Miquel Aldrufeu va ser també professor i l'ànima de l'Escola de Jardineria, al costat del seu director, l'arquitecte i dissenyador de jardins Nicolau Maria Rubió i Tudurí…
  -La meva tieta tenia la parada de flors nº 11 de la Rambla de Barcelona, però es va quedar sense descendència. Un fill, que també es deia Miquel, va morir en temps de guerra d'un tifus. Els nebots d'ella van seguir amb la parada, en un racó de la qual hi van posar una inscripció que hi deia: "Viuda de Miquel Aldrufeu". El seu pare, Joan Aldrufeu Gurguí, segueix el camí iniciat pel seu avi, consolidant l'activitat en l'horticultura ornamental. Les circumstàncies històriques l'obliguen abandonar Barcelona i anar a Vilassar de Mar. Des de 1911 el Maresme serà seu i referència de la seva família. El seu pare treballava d'aprenent amb Jaume Coll un jardiner important de Barcelona, on va aprendre l'ofici,…
  -Tota la família era encara a Barcelona. El meu pare es va veure en cor d'establir-se pel seu compte. Va veure un anunci al diari que es llogava una finca, la va anar a veure, i vam marxar tots en carro cap a Vilassar, amb els mobles i tot. Can Coll es desfeia i es va instal·lar a Vilassar de Mar (La Sènia del Rellotge, avui Museu de la Marina). Era arrendatari de la finca agrícola, on hi teníem els hivernacles de planta i flor, fins que el creixement urbanístic de la zona ens va expulsar. Quin va ser el primer conreu a Vilassar?
  -Hi ha una foto de la primera sembrada a Vilassar…El meu pare es va dedicar a comercialitzar la cabeça de nard a tota Espanya. Com que la terra era verge, no estava explotada, els nards eren més alts que les persones. Quan s'estableix pel seu compte, quin tipus de producció hi feia?
  -Feia de tot en aquell temps: rams de núvia, corones, flor tallada, podava arbres fruiters i palmeres, jardins i, a més, conreava la terra. Ell deia que tot feia bullir l'olla perquè dedicar-se a una sola cosa en aquell temps era impossible. L'especialització és més moderna, va venir més tard….
  -Durant la postguerra, que va durar molts anys, també havia de fer de tot… Es va dedicar molt a hibridar crisantems i molta dàlia, però l'especialització no existia en aquella època. El seu pare fa de tot, des de podar una palmera fins a decoració floral….
  -Tenia mà per guarnir. Va guanyar tres anys seguits el primer premi, la copa gran, d'exposició floral. La primera, per la inauguració del sindicat de Vilassar. També va publicar Las flores y su comercio, un llibret editat per la Cámara Oficial Agrícola, de Barcelona, on explica la situació del comerç de les flors al nostre país i a l'estranger. També tracta sobre les floristes de la Rambla de Barcelona….
  –N'hi han tres. L'Anna és la més moderna, fent producció in vitro de planta ornamental, aromàtica i arbustiva. La Montse és la que em substitueix a mi, en la part que jo portava, i el meu fill Joan està a Palafolls. Allà hi té hivernacles especialitzats en geranis. Hi tinc nets que ja són jardiners. Tot i que hi han altres nissagues, com els Bordas, els Batlle i d'altres, els Aldrufeu estan avui considerats la nissaga més gran de jardiners a Catalunya. De l'extens arbre genealògic, on falta completar encara la quarta i cinquena generació, hi ha la branca del Domingo Aldrufeu i Arguyol, que van anar a Veneçuela. D'un dels seus descendents, el mulato Vicenç Aldrufeu i Coll (1976), es troba molta informació, publicitat i històries diverses….Es veu que era molt ric, però no era gaire bon pagador. Recorda alguna anècdota?
  -Un d'aquells parents, no sé si era en Vicenç, va comprar un terreny, del que li van donar molts diners, he sentit explicar a la família. Va fer números: si gasto 10.000 pessetes l'any, en tants anys, ja m'hauré mort i en tindré prou per viure. Amb aquestes va viure més anys que els diners que va fer, i no va pagar. Cansat, va agafar una pistola i es va suïcidar, però no es va arribar a matar. Un cop curat el van jutjar per possessió d'armes. Durant el judici li va agafar un atac de cor i es va morir davant el jurat. by Institut d'Estudis Catalans