text: Arxiu de dos expedients disciplinaris a policies locals de Vic i Torelló -
  Posted on 20/05/2015 20/05/2015 by Albert Requena
  Darrerament ens estem trobant amb incoacions d'expedients disciplinaris que acaben en arxiu una vegada l'instructor de les mateixes constata la inexistència de cap infracció o de responsabilitat disciplinària.
  Dels últims casos que podem parlar, un ha estat a la Guàrdia Urbana de Vic, en el qual es pretenia culpar a uns agents del fet que en la zona que estaven realitzant unes rondes per la nit es va produir un robatori per culpa que ells no van fer la seva feina correctament. L'acusació pretesa pel cap no tenia cap sentit i l'instructor, amb un criteri impecable, va decidir arxivar.
  Un altre cas el trobem precisament també a la comarca d'Osona, concretament a Torelló, en el qual també s'acusava un agent de la manca de respecte a un superior, sense que hi hagués cap prova de càrrec i en el marc d'una divergència d'opinions en el servei policial. La instructora, amb una exquisida fonamentació jurídica considera que cal arxivar les actuacions.
  Aprofitant aquests dos casos (al llarg de les entrades en aquest blog en podreu veure més) m'agradaria fer una especial crida a la serenor, a la lògica i al sentit comú que ha d'imperar en el sí dels cossos policials en el fet que la obertura d'expedients disciplinaris no és un joc. Si bé és cert que no es poden cometre infraccions i que la feina s'ha de fer correctament, el que no ens podem permetre és anar obrint expedients disciplinaris sense cap mena de rigor ni fonamentació (més encara quan qui l'obre té més a callar que a exigir dels demés) que només comporten malestar, desavinences, conflicte entre companys i pèrdua de confiança amb els caps o amb la pròpia organització.
  Les relacions internes en els cossos policials ja de per sí poder ser difícils o complicades, però de ben segur que la obertura d'un expedient, amb independència de si finalment es sanciona o no, no ajuda a la concòrdia ni a la millora de l'ambient laboral, sempre que aquesta mesura, per la gravetat dels fets, no sigui la més adient per a solucionar el problema.
  Qui insta l'obertura d'un expedient ha de tenir clar que la infracció existeix, els fets són clars i hi ha proves suficients per a impulsar un procediment sancionador contra un subordinat. Altrament, hi ha el risc de no solucionar cap problema ni millorar el clima laboral, tot al contrari.
  Aprofito per felicitar els instructors de sengles expedients disciplinaris, provinents de la Diputació de Barcelona, per la seva objectivitat i professionalitat a l'hora d'arxivar els dos casos.