text: Les últimes setmanes, per motius professionals, he tingut la sort de conèixer un grapat d'a­quests joves –la generació més ben preparada de la història, diu el tòpic– i familiaritzar-me de primera mà amb les seves històries. Els més veterans expliquen que el patró acostuma a ser el següent: després d'uns principis complicats, desesperants fins i tot, progressivament amb molt d'esforç aconsegueixes obrir-te camí fins a situar-te professionalment. Alguns ensenyen o investiguen en bones universitats. Saben que potser, si s'haguessin quedat a casa, avui seguirien igual que quan van fer el pas valent de deixar família, amics i paisatges.
  En vista d'això, no sembla que a mitjà termini hi hagi reformes importants en l'estructura econòmica espanyola i catalana –és l'Estat qui té instruments realment operatius per fer-ho, no la Generalitat–. No podem conformar-nos amb el turisme i la construcció, per més rellevants que siguin, que ho són. Necessitem indústria i, sobretot, impulsar sectors amb un alt valor afegit. Necessitem també millor ensenyament i universitats, invertir en investigació i en creativitat.
  Ja que no hem pogut evitar la fuga dels joves –molts d'ells no només ben formats sinó, tots, amb un esperit inquiet i emprene­­­dor–, hauríem de ser capaços de construir un país al qual valgui la pena tornar. O, molt millor, que no els expulsi en massa així que comença a bufar la tempesta.