text: Per Quim Curbet dissabte, d'octubre 26, 2013
  La felicitat és un concepte teòric, plantejat sovint des de posicions utòpiques, romàntiques o interessades. A vegades pensem que la felicitat és un objectiu, un paisatge que es redibuixa constantment a mesura que ens hi acostem, però realment no és aquest vast horitzó, sinó els petits vaixells que hi naveguen, la felicitat és una vela blanca, inflada per un ventijol inconstant.
  La felicitat total i absoluta, si existís, seria com un full en blanc, un silenci aclaparador, un paradís habitat per éssers angelicals i tediosos, cantant tedèums i esventant encens. La felicitat total, igual que la pau total acaba assemblant-se molt a un cementiri, o a un paradís verd com un camp de golf, infinit però sense forats. I, malgrat tot, ens volen vendre constantment aquest concepte des de la publicitat, la política, la religió o les relacions públiques.
  La felicitat és una sensació temporal, no es pot ser feliç contínuament, de la mateixa manera que no es pot tenir una erecció permanent. Desenganyem-nos, no s'aconsegueix la felicitat ni amb viagra ni amb diners, tot i que a algú li pugui provar tant una cosa com l'altra, i si no que ho preguntin al senyor Berlusconi que ha investigat profundament en ambdós camps, però, deixem-ho clar d'entrada: quan és un excedent, la felicitat sempre acaba essent dolorosa.
  La felicitat real, aquella felicitat menuda i simple a la qual hauríem d'aspirar la gent normal, consisteix a saber encadenar tot un seguit de felicitats petites i sempre incompletes, a poder assumir que en un món imperfecte, poblat per éssers imperfectes, la felicitat sempre serà un producte imperfecte i que, per molt que ens sembli estrany, l'haurem d'acabar trobant en algun ocult replec de nosaltres mateixos.