text: Els escacs.- Definicio i Historia
  La meitat de les peces són de color blanc o bé clar, i hom les anomena peces blanques, i l'altra meitat de color negre o bé fosc i hom en diu peces negres. Cada jugador disposa, en iniciar la partida, de totes les peces d'un dels dos colors, que són un rei, una reina (o dama), dos alfils alfil(antigament, orfils), dos cavalls cavall, dues torres torre (antigament rocs) i vuit peons peó, disposades de la manera següent: en el primer rengle el rei i la reina en les dues caselles o escacs centrals, de manera que la reina ocupi el del seu mateix color, i al costat de cadascuna d'aquestes peces, i en aquest ordre, un alfil, un cavall i una torre; els peons ocupen els vuit escacs del segon rengle. Tradicionalment hom considera que si el valor d'un peó com a unitat comparativa és d'un punt, cada alfil i cada cavall en valen tres, cada torre cinc i la reina deu. La finalitat del joc és fer escac i mat al rei del contrari. Inicia la partida el jugador que té les peces blanques, i els dos jugadors van movent alternativament les pròpies peces, una cada vegada, intentant de matar el nombre més gran possible de les del contrari o bé d'aconseguir una posició dominant i que el rei d'aquest resti indefens. Si no pot fer escac i mat cap dels jugadors, la partida acaba en taules.
  Els àrabs són els autors dels primers tractats sobre el joc dels escacs: a partir del s. IX recolliren sèries de finals de partides, una col·lecció de les quals fou presentada per Alfons X el Savi en el seu Libro de ajedrez, dados et tablas (vers el 1270); aquesta obra i el Bonus socius (1286) conservat a Florència són els primers manuscrits europeus sobre escacs. Un dels de més circulació als s. XIV i XV fou elScacorum ludus seu de moribus et officiis nobilium (també titulat Moralisatio super ludum scacorum o Solacium ludi scachorum) del dominicà barceloní Jaume de Cessoles (de fet, només la primera part de l'obra és una descripció del joc; la resta és un tractat de moral a base del simbolisme de les peces), traduït a totes les llengües europees; se'n conserven diversos manuscrits de dues versions catalanes titulades De les costumes dels hòmens e dels oficis dels nobles sobre el joc dels escacs (editada el 1900 per Josep Brunet) i Llibre de bones costums dels hòmens e dels oficis dels nobles (editada el 1902 per Antoni Bulbena i Tusell).
  Staunton, a més de primer jugador de l'època, fou qui determinà (1849) el model de peces que porten el seu nom i que hom considera com a oficial a tot arreu i creà una competició internacional, que reunia els principals jugadors del temps i d'on sorgí, a Londres (1851), el primer torneig de l'era moderna. Hi guanyà l'alemany Adolf Anderssen (1818-79), considerat com a campió (del 1851 al 1866) del seu temps, però que fou vençut, l'any 1858, pel genial nord-americà Paul Morphy. Destacà també en aquesta època —caracteritzada per investigacions serioses i sistemàtiques sobre els escacs— l'austríac Wilhelm Steinitz, creador de l'anomenada escola moderna (que donà origen al posicional) i primer campió del món, en guanyar el matx del 1866. El succeïren, com a campions, l'alemany Emanuel Lasker, el 1894, i el cubà José Raúl Capablanca y Graupera, el 1921. La senzilla estructura del joc de Capablanca obligà a nous estudis (com els de Richard Reti i Aron Nimzowitsch) que renovaren completament l'essència del joc donant-li més dinamisme. La batalla entre classicistes i hipermodernistes, com es deia de la nova generació, culminà en el matx (1927) entre Capablanca i Aleksander Alekhin, que guanyà aquest. L'holandès Max Euwe (1901-1981) el vencé el 1935, però perdé amb ell dos anys després.