text: Per un grapat de dòlars | aikinautes
  ← L'anunci dels Potitos Nutribén
  Retorn estiuenc al tatami →
  Publicat el 17 agost 2006 per fardatxo
  Seré sincer, el western com a gènere cinematogràfic no m'agrada. De petit volia que guanyessin els indios, així que mai he tingut massa simpatia pels cowboys o el 7è de caballeria. Tot i això hi ha un subgènere dins el western, l'spaguetti western, que em fa força més gràcia que els westerns clàssics americans. I té collons, perque son pel·lícules de producció italiana rodades en la seva gran majoria a Almeria.
  De totes maneres, si les fan per la tele tampoc me les miro.
  Però dins l'spaguetti hi ha encara un subgènere, per mi molt superior, però molt, als westerns i als spaguetti: el que s'anomena popularment com la Trilogia del Dòlar, tres pel·lícules dirigides per Sergio Leone i protagonitzades pel Clint Eastwood, i per mi, incloent el cutrerio que gasten, trobo que son pel·lícules genials, m'atreviria a dir que autèntiques joies.
  Les tres pel·lícules son: "Por un puñado de dólares" (A fistful of dollars), "La muerte tenía un precio" (For a few dollars more) i la genial "El bueno, el feo y el malo" (The good, the bad and the ugly).
  Són pel·lícules que es caracteritzen en que tothom, bons i dolents, volen forrar-se. Molts actors repeteixen a les tres pel·lícules, però fent papers diferents, quan disparen i es peguen fan molt de soroll, quan es moren ho fan molt teatralment i sense esquitxades de sang, el Clint Eastwood és exageradament ràpid i precís amb el revòlver (i sempre va amb la mateixa cara, mal afaitat, amb el poncho mexicà i el puret a la boca, etc., etc.
  Una altra genialitat d'aquesta trilogia és la seva banda sonora, realitzada pel Ennio Morricone, si, si, el del Padrino, La misión, el remake del Último Mohicano, etc., …bandes sonores boníssimes. Doncs si, abans de les composicions simfòniques va fer la música d'aquestes tres pel·lícules, a on sembla que la música estigui feta amb un tio que xiula, una guitarra amb un aplificador petat i un altre tio fent sorolls amb la veu. I tot i això són músiques genials que tothom ha escoltat en algun moment.
  I bé, cadascuna de les pel·lícules és una petita joia tot i tenir molts elements en comú. Per exemple, "Por un puñado de dólares" és una versió de "El Mercenari" d'Akira Kurosawa, però en lloc d'un samurai és el Clint Eastwood, que vol guanyar pasta a costa de dues famílies enfrontades a un poble fronterer entre Mèxic i els Estats Units. "La muerte tenía un precio" és una història de caçarecompenses a on el Clint Eastwood es vol forrar (per variar) capturant fugitius i el Lee Van Cleef busca venjança volent capturar un fugitiu repelent anomenat "El indio" (que també fa de dolent a "Por un puñado de dólares"). I finalment la grandíssima "El bueno, el feo y el malo", a on tots tres busquen un tresor enterrat a una tomba. Aquesta darrera, a més, és un emotiu manifest antibelicista degut a que es desenvolupa enmig de la guerra de secessió americana. Destaco una frase del Clint Eastwood (el bueno) que pronuncia mentre presèncien una batalla per la conquesta d'un pont per part de blaus i grisos: "nunca había visto morir tan estúpidamente". Aquesta darrera pel·lícula també inclou la "novetat" d'un duel final de tres persones (amb autèntica música de duel, tràgica i amb trompetes).
  I bé, per acabar el meu particular homenatge dir que trobo que, a part de les fantasmades, tot plegat és força realista: els personatges són avariciosos, sense escrúpols, van bruts (no em crec que ningú acabi net i polit després de travessar el desert i aquells camins de Déu), escupen, i no dubten en enganyar-se i putejar-se mútuament per aconseguir els seus propòsits, així que en realitat la línia que separa bons i dolents és molt més fina del que pugui semblar.
  Ja per acabar afegeixo els temes principals de totes tres pel·lícules, totes elles composades per l'Ennio Morricone.
  I recordeu: en el mundo hay dos clases de personas, los que cavan y los que tienen el revólver cargado.
  22 comentaris a l'entrada: Per un grapat de dòlars
  18 agost 2006 a les 0:43
  Cony fardatxo, quin estudi que n'has fet, hi ha hagut un moment que gairabé m'entren ganes de veure les tres pelis…per sort, he tornat a la realitat, si em poso davant d'una pantalla amb cowboys fotent-se tiros, o m'adormo, o pateixo pels pobres cavalls,que sempre van a parar per terra o esl tomben d'un tret…pobrets!
  18 agost 2006 a les 1:46
  A mi mai m'han fet el pes les pelis de vaqueros, i crec que desde que era petita i les feien per la tele, no n'he vist cap… Tot i així i especialment les dues primeres em sonen un ou! De classics del cinema han passat a ser referents culturals suposo.
  Re, directes a l'emule i a veure quan tinc temps de veure-les, que entre la feina i que em faig un cacau amb els horaris de la uni, no tinc temps per re U_U. I encara he de pujar a barna, enyoro la uni i no haver de treballar…
  18 agost 2006 a les 1:52
  Guaita! en Clint! uf… ja veig que haurem de fer un dia, sessió de western (almenys amb aquestes pelis o almenys amb El bueno, el feo y el malo) 😉
  A mi tampoc m'han fet mai massa el pes… de fet, jo també sóc més india que vaquera. Bé, que m'ho apunto, les haig de veure, les haig de veure 🙂
  A punt per disparar, cowboy? 😉
  Bona nit carinyo ;****
  18 agost 2006 a les 4:11
  Osti, totalment d'acord! Et juro que amb el tema westerns sempre he pensat exactament el mateix que tu!
  18 agost 2006 a les 10:26
  Bon dia fardatxitu! que avui sigui un dia esplèndid! Guapo! Tremendu!
  Un petonàs dels meus ;****
  18 agost 2006 a les 13:36
  Bon dia Fardatxo des de Londres amb amor, si no fos perque hem de visitar moltes coses aniria al videoclub a llogar les tres pelis, en fi nomes passar per aqui una estoneta per donar senyals de vida. Una forta abracada de part meva i de la Cuca… 😉
  18 agost 2006 a les 14:39
  Recordo que de petita vaig veure una del Clint que surt la Shirley Mc Laine disfressada de monja.És una d´aquestes tres? És que les altres no les recordo.Jo a aquestes pel.lícules sempre volia que els indis i els vaquers es fessin amics.
  18 agost 2006 a les 17:27
  jo és que sóc un fan de l'Eastwood i de la seva barba de tres dies: a tots los papers que representa li queda bé!
  Jo no sóc gaire amant dels westerns, però de menut m'agradaba en Lucky Lucke i això marca!! Bang bang!!
  18 agost 2006 a les 18:51
  Jo em quedo amb la pantesa rosa:D
  19 agost 2006 a les 11:27
  Mític tot plegat. En Clean ha estat l'home més dur de Hollywood, per molt que ara estigui fet un ancià (un ancià que guanya oscars). Ah, i servidor, que fuma purets, li han dit algun cop que fuma com ell (no sé pas com m'ho hauria de prendre això).
  19 agost 2006 a les 16:31
  per cert has vist la peli del Lucky Luke??
  20 agost 2006 a les 14:39
  Genials en Sergio Leone i l'Ennio Morricone i la seva música. Tot i que no està inclosa en la trilogia dels dòlars a mi m'agrada molt "Hasta que llego su hora", de títol original Once upon a time in the west. Crec que Sergio Leone volia fer una nova trilogia, que va continuar amb Once Upon a Time in America, ambientada a començaments del s.XX però que algunes escenes segueixen tenint aquell aire a western d'en Leone… va ser la seva última pel.lícula.
  21 agost 2006 a les 3:32
  Doncs ja estàs tardant!!! Vaig comprar-la en dvd, un doble dvd fantàsticament presentat, molt cuidada la edició.
  Imprescindible el duel entre en Jack i l'Armònica… fantàstica la peli, vaja.
  21 agost 2006 a les 13:47
  jejejeje ben fet. La peli té un ritme lent que no sol agradar massa a molts, escenes llarguíssimes amb jocs de mirades que no s'acaben mai i primers plànols de les cares dels personatges… o t'agrada o t'atrapa, és un film peculiar.
  La Claudia Cardinale… ohhhh la Claudia Cardinale com estava aquí… ohhhh… de toma pan y moja… ohhhh 😉
  28 agost 2006 a les 16:42
  Molt bo el post, però sense voler quedar com un "perepunyetes" t'he de dir que l'Ennio Morricone no va composar la música del Padrino (és d'en Nino Rota) ni la de El ultimo mohicano, que es de Randy Edelman i Trevor Jones (això ho he hagut de buscar a l'imdb.com).
  En tot cas és cert que la música del Morricone per a les pelis de l'oest es una passada. I us recomano tambe la de "Erase una vez en America" i "Los intocables de Elliot Ness"