text: Maquillatge electoral - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans
  Maquillatge electoral
  La maquinària electoral municipalista s'engega de forma encoberta. El tic tac de moda retrona arreu, però no per canviar res sinó per augmentar la caça de vots. I aquí és on entrem en joc els periodistes. M'explicaré.
  Sembla que està de moda parlar de participació i igualtat, entre d'altres. Ho pronuncien tot tipus de cares. També aquelles que estan imputades per presumpta malversació de fons públics i no tenen vergonya d'omplir-se la boca de conceptes buits que al final no es traslladen a cap pràctica real.
  Al mateix temps es comencen a farcir les safates d'entrada de notes de premsa de projectes calculats que ja no sabries distingir a quines sigles caduques pertanyen. Tothom es veu que té clar que vol el millor per la ciutadania, quan només recorden que als pobles i a les ciutats hi viuen persones amb noms i cognoms i amb realitats quotidianes feixugues i dures quan s'acosta la data d'unes eleccions.
  Llavors és quan a les redaccions es sol plantejar que potser fem un flac favor la llibertat d'expressió local si no repetim o reproduïm els conceptes que venen i s'esbomben eludint qualsevol responsabilitat a posteriori de l'obtenció d'un vot. Tornem-hi, la màgica i enigmàtica participació, per exemple. En aquest punt és quan penso que no qüestionar-se constantment el que reproduïm ens condueix, en mesos com aquests, a encobrir campanyes electorals gratuïtes, finançades amb diners públics i que, al cap i a la fi, solen vendre fum.
  En contraposició a aquest escenari de la política de manual, l'altre dia vaig estava en un debat sobre models de ciutat i societat. Hi havia gent d'arreu, de totes les edats i provinents de mons diversos i la principal conclusió a la qual es va arribar és que, per començar a canviar els escenaris, el primer pas és que tothom se senti capaç d'actuar i participar en majúscules en qualsevol dels seus àmbits quotidians. Eliminar, doncs, la nul·litat que es respira i s'imposa per defecte en general.
  En aquell moment vaig comprendre que realment s'ha imposat la incapacitat de sentir-se subjectes actius. I és que rebre ordres sempre és més fàcil. I aquí també hi contribuïm els periodistes donant, per exemple, veu predominant als qui ja tenen les eines i estructures prefabricades per fer-se sentir. Senzillament, el que n'extrec de tot plegat és que repetir conceptes il·lusionants que no es materialitzen no permet cap transformació social.