text: El mosquit i el camell: febrer 2012
  A mi, per contra, se m'acut que veig molts valors de l'Evangeli en l'escola pública. Fa un parell d'anys vaig assistir a la presentació de la feina que pares, alumnes i mestres duien a terme en un centre escolar de Viladecans, que acull un grup nombrós de població gitana i immigrada. I on la gent "de tota la vida" refusa enviar-hi els seus fills. Escola pública i població "etiquetada": habitualment, poca
  matrícula i baixa autoestima. Però per iniciativa dels professionals, l'escola s'havia convertit en una mena de comunitat escolar que inclou veïns, voluntaris, i sobretot els protagonistes. Aquesta mena d'escola té un nom que ara no recordo.
  D'entrada, tots, alumnes, pares i mestres es van permetre somniar una escola millor i posar-se en marxa per assolir-la a partir del seu
  propi esforç: van obtenir més recursos de les administracions públiques, els
  infants treballen en grups més personalitzats, presenten molts menys problemes de
  conducta i aprenen més. Moltes mares han fet seva l'escola: també hi aprenen i
  hi participen molt més. Els somnis dels infants –una mica peculiars- es van
  acomplint (des d'una font que arribi a rajar coca-cola, a menjar "xuxes" dins
  l'escola de tant en tant). El més important però és que els nens i nenes ara ja somnien també treure un deu en un
  examen. El currículum acadèmic és també més valorat entre els pares. Aquesta
  feina de formigueta no aconsegueix véncer les resistències de moltes persones a
  portar-hi els seus fills, potser no gaire conscients que aprendre a conviure en
  la multiculturalitat és, com aprendre a participar responsablement, una assignatura molt
  important per viure. No sé què ha passat en el centre amb les retallades, però la veritat és que les persones que conec que hi estaven implicades traspuaven il·lusió i ganes pel projecte.
  Hi veig molt l'actitud de Jesús, d'escoltar, d'apropar-se
  a la gent amb més dificultats, rebutjada de tothom, de confiar en les seves potencialitats, de donar-los veu. La escola va millorant sense el prestigi de la concertada, i potser sense reconeixements, però anant al fons de les coses. Moltes escoles concertades tenen vocació pública potser també perquè moltes van sorgir per donar resposta a una població mig abandonada. Ara sembla, segons aquest bisbe, que hi ha llocs on s'inverteixen els termes: algunes escoles concertades "trien" alumnes, pel seu rendiment, pel seu origen, per la seva capacitat econòmica. Es valora positivament la competitivitat, el rendiment escolar i es valora molt menys la capacitat de conviure, la pluralitat, l'atenció al més feble, la solidaritat entre veïns. I en època de canvis socials com els que vivim, els pares valoren la seguretat. Però jo els valors cristians els continuo veient en la pública, que és l'escola de qui no pot triar, de qui compta amb menys mitjans i motivacions. Ja em perdonaran.
  Recordo una vaga general mentre jo era al comitè d'empresa. Alguns dels meus companys acusaven els sindicats de defensar privilegis i de no estar disposats a rebaixar-se el sou per crear llocs de treball. El comitè ens vam animar a fer una proposta concreta en aquest sentit: amb un 1% menys de sou aconseguíem una nova contractació: poc, però concret. Podia ser una llavor a estendre. No ens en vam sortir. Els qui parlaven, van callar, però no van moure un dit ni tan sols per aproximar-se a una proposta que, per força, era complicada. M'ha semblat una manifestació poc unitària i poc creativa. Tothom apel·lem a les necessitats d'organització i d'unitat, però no sembla que això comenci per nosaltres mateixos. Estem massa compartimentats i funcionem amb massa eslògans i poc sentit autocrític. I ho dic pensant sobretot en mi mateixa. No acabo de trobar una forma de fer front a la crisi des de la política i des del sindicalisme que m'estimuli i que em faci sentir còmoda. Perquè algunes plataformes d'indignats tampoc no em convencen. Subscric les seves crítiques, però no sembla que trobin una forma d'integrar tothom ni, tampoc, d'obtenir un cert ressò en les seves protestes. Els que conec van a la seva bola. Si acabes menjant-te tu sol la pancarta, i si tu sol tens tota la raó del món, potser pots mantenir la teva dignitat, però el problema no el resols pas. Cal desvetllar complicitats, crear opinió, unir esforços, amb humilitat.
  Sort que el nostre govern
  és nacionalista (se suposa que s'estima Catalunya, si més no sobre el paper) i
  majoritàriament de missa (almenys de valors conservadors). Altrament, no sé amb
  què més ens tocaria carregar al Baix Llobregat. La perspectiva que tres de les
  poblacions (Abrera, Gavà, El Prat –Viladecans queda just al mig de totes dues
  poblacions-) d'aquesta comarca estiguin "nominades" per al
  macroprojecte de l'Eurovegas senzillament m'indigna. No puc estar més d'acord
  amb l'expressió que surt avui al Periódico, de l'alcalde del Prat: "El nostre
  model de ciutat no té res a veure amb un projecte vinculat al joc, les drogues i la prostitució". Ja ha costat prou
  impedir que el Barça col·loqués a tocar de la zona protegida del Delta una mena
  de parc temàtic, que no va ser aprovat per la Generalitat. I també ha costat, i
  molt, tancar els "Afters" de Viladecans, que es van fer famosos el dia que els
  va arribar una partida de droga en mal estat i que va disparar l'atenció
  hospitalària a la zona. Perquè els dies en què les partides de droga estaven en
  bones condicions, n'hi havia prou a veure la gent vomitant o absolutament
  zombie els dissabtes i diumenges al matí. Però, ai, la llibertat individual i
  el guany econòmic són valors sagrats en la nostra societat. En aquest país, invoquem Sant Jordi i donem llonguets al drac.
  pregunto si les poblacions afectades i el seu entorn (la comarca) hi tenen res
  a dir davant d'un projecte que pot capgirar i molt la qualitat de vida de la
  zona, o si el nostre benvolgut, estimat i mai prou apreciat govern, ens pren
  per una mena d'abocador, on no n'hi ha prou a ser una comarca amb greus
  problemes econòmics que ara ens hem de convertir en una mena de prostíbul a l'engròs
  (de cotització alta, això sí). Ja va impedir en el seu moment CiU que els vots polítics
  de la zona metropolitana tinguessin una mica més de valor, evitant que tirés
  endavant una modificació de la llei electoral. No li devem caure bé. Ni ganes. Mercè Solé
  El blog d'en Josep, que tot just fa cinc minuts que ha començat a caminar, passa a dir-se "El diari de Josep Lligadas". És, sens dubte, més ensopit. Però té el to seriós que convé al seu autor. En fi, tots dos blogs queden enllaçats. Ens llegirem mútuament. I ens posarem comentaris l'un a l'altra i a l'inrevés. I ens els comentarem mentre estenem la roba o rentem els plats. Tot un privilegi. Vosaltres, però, tindreu el doble de feina!