text: ESCENAVEGANT: Apassionada Carta d'una Desconeguda
  Apassionada Carta d'una Desconeguda
  Carta d'una desconeguda, de Stefan Zweig, en versió de Manuel Enrique Orjuela i dirigida per Fernando Bernués, narra l'amor fidel i silenciós d'una dona pel seu veí, un escriptor jove, durant tota la seva vida. El Teatre de La Gorga ple a vessar. Motiu: unes protagonistes mediàtiques gràcies als serials televisius. Bona tria per part dels programadors, un drama tens, ben interpretat, amb una representació equiparable a la seva presentació al Teatre Borras (fet lamentablement inhabitual en els "bolos"). El públic lliurat a veure en carn i óssos les seves actrius preferides.
  Passió, molta passió en el text. El personatge d'Emma Vilarasau, autor de la carta desprès de la mort del seu fill i eix de tota la peça dramàtica, es va desdoblant en un total de tres actrius – Carlota Olcina (nena), Ivana Niño (adolescent), Marta Marco (dona i amant)- a més d'ella mateixa. Transformar una novel·la en un text dramàtic sempre és un risc, en aquest cas reeixit. El monòleg es transforma en certs moments en coral, o fins i tot en un diàleg de gestos i silencis. El discurs s'interromp quan l'escriptor -Jordi Puig "Kai"- deixa de llegir per encendre una cigarreta o s'atura pensatiu sobre allò que està llegint. Sols una rèplica hi ha en tota la representació, irreal i inexistent, però que tanca i lliga tota la història. El text fa que tots i cadascun dels espectadors siguin capaços de posar-se en la pell d'aquella nena enamoradissa o en el sentiment de desengany constant per l'amor no correspost. Les tres edats, les tres actius, van sumant-se a l'escenari com a testimoni de uns fets i una vida que ha passat. Quatre actrius interpretant un mateix personatge, quin gran exercici escènic. El treball dels actors tot i poder-se qualificar de bo, tots són grans professionals, admet alguns matisos. Marta Marco és capaç de mantenir una bona tensió dramàtica només espatllada, en alguns moments, per un excés de veu trencada pels plors. El seu segon paper, desprès del canvi de vestit -l'amant-, s'enfila a uns nivells que no assoleix en la primera part de la seva intervenció. Carlota Olcina disposa a priori de la part més agraïda, que no més senzilla, del text. La naturalitat amb que expressa com a una nena de tretze anys (no és cap secret que en té molts més) arriba al públic amb una fluïdesa transparent. Ivana Miño, incorpora la sensualitat de la dona jove. La seva interpretació és sense estridències, ni trucs. Segurament en una altra època hauria despertat algun aplaudiment d'aquells que trencaven lamentablement el ritme escènic. Jordi Puig té, potser, el paper més desagraït i dur de l'espectacle. Sap romandre a escena de "sparring", sabedor que bona part del públic no està pendent de la seva actuació, però mantenint constantment el personatge . Josep Maria Domènech, un gran actor per la curta intervenció del majordom. I finalment, Emma Vilarasau. Sembla com si totes les nostres grans actrius dramàtiques s'empeltessin del mateix cep. Núria Espert, Rosa Novell i ara Emma Vilarasau han comès i cometen el mateix pecat: la cantarella dramàtica. Tothom parla d'ella com l'actriu que millor plora del país, però on realment hem pogut veure la gran actriu és fora dels gemecs, quan és capaç de dir un text potent com aquest lluny del plor. I curiosament això només passa en el teatre. En el cinema o la televisió els seus nivells interpretatius són, amb escreix superior als de les taules. Amb tot, però, paga la pena d'haver gaudit de la seva presència entre nosaltres.
  Una posada en escena sòbria, gairebé realista. Capaç de situar l'acció en l'estudi d'un escriptor a l'imperial Àustria noucentista . Un teló de fons ple de quadres buits limiten un espai desgastat, vell, apagat, oxidat. Magnífic disseny d'il·luminació i un agraïment especial a uns tècnics a l'ombra que han estat capaços de revertir a l'interior del nostre teatre municipal de Palamós fins el mínim detall, que ha permès gaudir d'una representació amb un nivell de qualitat qualificable d'excel·lent.