text: vilapou: de juny 2008
  "Per a Vilapou, perquè gaudeixi del fetitxisme de la Mireia (fetitxisme de calcetes i no d'escales, què hi farem!)"
  Aquesta dedicatòria és a la primera pàgina del meu exemplar de "Em dic Mireia (i el meu cony es diu Carlitos)", novela escrita per Manel Riu i Mir Roy a partir del blog Mireia i quina presentació es va fer aquest dissabte a Sant Pol.
  He de dir que vaig disfrutar molt, tant per la presentació en sí, com per la gent que vaig conèixer i reconèixer. Vaig parlar amb l'Antoni, amb en Tristany, en Jordi Gomara, en Bernat Costas, en Joan Safont, a part de tota la taula de presentació, és a dir en Manel, la Mir, en Joan Arnés i en Saül Gordillo. Tot un luxe.
  I també he de fer una confessió, per què enganyar-nos?, i és que no vaig ser un gran seguidor d'aquell blog encara que era impossible no deixar-s'hi caure de tant en tant, per tota mena de raons, és clar. La veritat és que en un principi vaig fer el mateix que tothom i vaig buscar alguna similitud d'estil amb algun altre blogaire il·lustre, cosa que em va portar a pensar (demano disculpes, perdó! perdó! perdó!) en la mà amagada d'un pare de la "catosfera". Què hi farem? (Ahir no em vaig atrevir a explicar- ho als autors, encara que suposo que m'haguessin perdonat...).
  Bé, el cas és que la Mireia que havia llegit era captivadora i que els seus "pares-creadors" ho sòn encara més, si és possible.
  En Joan Arnés va estar sobri, bon presentador i bon amfitrió.
  En Saül, en el seu paper de referència de blogaires, còmplice, coneixedor dels autors i crític.
  La Mir, una sorpresa. Amaga més que no pas ensenya...
  En Manel, contundent, un home de pes, amb molts pèls, però cap a la llengua.
  Els xuxets de crema.... mmmm... els xuxets de crema....
  I una escala, és clar. Van tenir el detall de fer l'acte en una sala on ja hi havia una escala preparada. Gràcies!
  Ep, me'n descuidava. Compreu i llegiu la novel·la. Només fullejant-la, ja et "posa" en situació.
  a 23:19 3 comentaris Tipus d'escala: enfustissat
  Aquest matí, mentres estava tornant a fer una prova a veure si podia continuar mig enganyant el "putupanda", he vist, via twitter, la informació que Antoni Bassas no continuarà fent el programa "el Matí de Catalunya Ràdio".
  Així, de cop, he pensat que no calia pas fer-ne cap comentari aquí, al blog, però, per una altra banda, sí que tenia ganes de dir-hi alguna cosa.
  Ho he deixat en mans de l'atzar, és a dir que he pensat que quan arribés a casa miraria al Google si trobava una imatge d'en Bassas amb una escala. Si el resultat era afirmatiu, faria l'escrit i si no, no. Per tant, toca fer un petit comentari.
  Jo soc de l'opinió que quan un professional de primera línia, del ram que sigui, no arriba a un acord de renovació de contracte, no es queda mai amb el cul a l'aire i, tard o d'hora, si no és que ja ho tenia emparaulat abans, fitxa per un altre "equip".
  Ara bé, el que jo intento sempre és ser una mica equànim i tenir una mica de memòria, i, conseqüentment, no m'agrada gens aquest nou esport que es practica al nostre país, que consisteix en convertir en maleït i despreciable qualsevol persona que no opini igual (i a les ordres) que el portaveu del grup de pressió o de poder corresponent.
  Treballar en un mitjà públic significa haver de riure les gràcies i raspallar al govern de torn?
  Seria just i lògic que un periodista anés canviant de línia i d'opinió després de cada procés electoral?
  Aquest és el concepte de pluralitat? I d'igualtat?
  Els que creguin que sí, que així ha de ser i que tots els programes de ràdio i televisió han de seguir la "línia oficial" estaran dient que jo sóc dels de la "crosta", un vulgar "nacionalista", vaja. Però a mi, les opinions personals d'en Bassas, no m'importen massa, són ben seves. A mi m'importa la feina que es fa, si el programa és interessant i professional, si es val el que val.
  Pensar que tots els entrevistats seran de la "meva corda" i que només es criticarà els "altres" ho considero de tan poca amplitud de mires, que només ho pot pretendre aquell que té por, aquell que, en el fons, no és digne de representar i decidir res ni a ningú.
  La llàstima és que aquests són els que malhauradament cada dia dicten més les "línies oficials".
  a 14:13 6 comentaris Tipus d'escala: general
  -Portem un hivern que sembla estiu... Això no havia passat mai, és el canvi climàtic, segur.
  -No hi ha manera que plogui... Això no havia passat mai, és el canvi climàtic, segur.
  -Fa un mes seguit que plou i sembla que no té ganes de parar... Aixó no havia passat mai, és el canvi climàtic, segur.
  -A aquest pas tindrem un estiu sense sol... Això no havia passat mai, és el canvi climàtic, segur.
  -Aquest sol és insuportable... Això no havia passat mai, és el canvi climàtic, segur.
  ...(continuarà)...
  a 09:21 5 comentaris Tipus d'escala: general
  Em sembla que tot en aquest món, tot, està doblat. La personalitat, dos clubs de futbol al poble (perdó ciutat), dos de bàsquet, de petanca, dues associacions de cada tema, dues pastisseries preferides, dos sopars a la mateixa hora, dues que t'esperen (no, això no), tot està doblat.
  Sempre s'ha d'escollir. Mai tenim una única opció. És això el que anomenen "llei de vida"?
  Resulta que avui és el Dia de la Música, el 21 de juny. I el dia de Santa Cecília? Doncs també.
  Bé, millor. Com a músic (de cobla) soc dels que pensa que tot suma, que més val que en sobri que no pas que en falti... "en fin", que deia aquell, que si hem de parlar de la situació dels músics i de la música cada mig any, millor que millor.
  Poc a faré pas cap discurs, jo, ara, però sí que us deixaria com a deures que penseu una mica en la situació dels professionals i dels afeccionats a la feina de músic. Però no els de primera divisió, no, si no dels de pedra picada, els dels grups petits, els que van sols, els de la música tradicional, els que no són de segona però a vegades ho sembla...
  a 10:56 0 comentaris Tipus d'escala: enfustissat
  El dilluns passat va ser la Festa Major (petita) del meu poble (perdó, ciutat), on, des de fa uns anys ha arrelat el costum de fer sopars de veïns. És allò "típic" de muntar una taula llarguíssima al mig d'un carrer i fer un sopar amb plats de tota mena, gots de plàstic, pa amb tomàquet, calça curta, xancletes, coca i cava. Molta germanor, mentres els que passen per allà al costat et miren (ei, a mi no, que el meu veinat és molt seu...) amb una cara de no acabar de trobar-hi la gràcia. I, al final, la cosa s'amenitza amb un grup que fa música de ball. Perfecte.
  Anem a fer un recompte. Aquest any han sigut 17 sopars amb 15 grups musicals. Per tant, 15 escenaris amb, en principi, 15 escales.
  Un servidor va anar a fer una "volteta" a veure què caçava...
  Vaig retratar 19 escales en un total de 13 escenaris, comptant les pròpies de cada un d'ells més alguna "de servei". També vaig aprofitar 8 escales més en els desplaçaments entre sopar i sopar.
  Com a mostra deixo la darrera que vaig "pillar", encara que potser va ser ella que em va "pillar" a mi. Els dos intents fets van resultar iguals. I no és que el carrer fos fosc, no. Va ser aquella pintura blanca i vermella, reflectant, o reflexant, o refractant, o com dimonis es digui, que es va menjar tot el flaix.
  Però l'any que bé no em foteran, aviso!
  a 00:31 0 comentaris Tipus d'escala: enfustissat
  Jo, de sempre, li he tingut un gran respecte a la poesia i, per això, fins el dia d'avui, encara no m'he atrevit a llegir-ne cap llibre.
  El meu únic atreviment, o millor dir-ne gosadia, ha sigut escriure un poema, probablement el primer i l'últim.
  Veure sols plens de tristor,
  imaginar matins d'estiu,
  línies blaves, grocs de llum,
  amargor sobtada.
  Ploro llàgrimes de viu,
  obro estrets uns petits ulls,
  única esperança.
  Evidentment, no té cap valor...
  Crec que el Girona es mereix aquest petit homenatge després d'haver vist com ha pujat... de categoria.
  Ja vindrà la temporada que ve, l'adequació del camp, la nova plantilla (calia anar tan depressa a trucar la porta del Madrid?), el presupost, la constància del públic, els mals moments i les alegries.
  Avui toca festa i homenatge.
  a 19:42 2 comentaris Tipus d'escala: general
  a 01:58 2 comentaris Tipus d'escala: enfustissat
  L'altre dia, quan vaig caçar aquesta escala, només em podia venir una pregunta al cap:
  -Quin sentit té una escala que va des d'una finestra a la taulada (directament i sense passar per cap altre lloc)?
  La primera explicació que em vaig imaginar sembla més digna d'un acudit o d'una película del Pajares que res més, és a dir, vindria a ser una sortida d'emergència per a situacions "compromeses".
  Una altra possibilitat seria també una sortida d'emergència però, en aquest cas, com a previsió d'inundacions ara que això de ploure s'ha convertit en el pa de quasi cada dia.
  Pot ser també la comunicació entre el piset i l'apartament d'estiueig, a la taulada, és clar.
  O aquella part d'un cercle viciós que no podrem deixar mai si entrem a la casa. Perquè segur que aquella porta que es veu és de pega, de mentida, vaja.
  Algú em pot ajudar? És que com més voltes hi dono, cada vegada ho entenc menys, i la meva imaginació es dispara cap un surrealisme més agosarat.
  a 22:55 8 comentaris Tipus d'escala: general
  a 00:43 4 comentaris Tipus d'escala: general
  Jo no he acabat mai d'entendre la relació que hi ha entre la venda de gasolines i la de pa.
  Això d'estar en una cua de gent i que vegis la persona del davant teu que demana una "baguette", una "gallega", una "xapata", 30 litres de gasoil i un "kit-kat", i després tu facis el mateix però am un "bollicao", una cocacola i el dipòsit ple d'eurosuper ecològica, no m'acaba d'entrar.
  I si, a més, tens l'acudit de voler omplir aquest dipòsit que dèiem cap a l'hora de dinar o de sopar, el millor que pots fer és omplir-te a tu mateix, però de paciència.
  El cúmul dels despropòsits és, però, aquests dies. Jo, ahir el vespre, em vaig quedar sense pa per sopar perquè avui ha començat una vaga general de transportistes de mercaderies... I no perquè els vaguistes siguin els que porten el pa amunt i avall, no, si no perquè la gent es va abraonar a les gasolineres per omplir de gasolina els dipòsits dels seus cotxes i un servidor, tornant d'un aplec, només podia comprar el pa allà mateix.
  I, al final, jo... sense pa.
  a 14:10 5 comentaris Tipus d'escala: general
  (A veure... traducció automàtica... català?... sí, aquí... clic!... ja està)
  -Buenass tardess, puess que le passó?
  (Ui... tornem-hi... català... clic!)
  -Miri, aquí té l'informe de l'especialista.
  -Molt bé. Mmmm... sí, té una TRF superficial, li van administrar això i allò, i ara s'ha de posar aquestes injeccions i prendre parazetamol i el protector, i té visita el dia 6 de juliol. Doncs res, la baixa per 30 dies i després a veure l'especialista.
  - Però no podré anara treballar abans? Estic en una oficina, d'administratiu...
  -Ah, cap problema, ja li faig l'alta.
  -Home, potser tampoc. Porto una setmana fent repòs absolut...
  -No, no, per això que té, vostè no s'ha d'estar quiet. S'ha de moure, fer rotacions amb els peus i les cames. I anar a treballar caminant, perfecte. Sí, sí, moguis, moguis...
  -Però em van dir que del llit al sofà i poca cosa més... No sé si ara, de cop...
  -Ah, com vulgui, doncs una setmana més. I si nota que li fa mal o té problemes de respiració (?!) vagi desseguida a urgències, no máss, deprissita.
  (Tornem-hi... català... clic!)
  (I ara què està fent, l'alta o la baixa? Jo ja no entenc res. Si et dona l'alta i pots tenir problemes de respiració... per la cama?...)
  -Puess aquí tiene... (clic! merda... clic!). D'aquí una setmana torni i ja ho veurem.
  -Anem, anem. Demà trucarem a la nostra doctora de sempre i que ens dongui la tercera opinió i desempati.
  a 11:36 7 comentaris Tipus d'escala: general
  Enmig de tanta aigua o, millor, de tantes paraules que ens parlen d'aigua, voldria submergir-me en colors clars, en líquids buits, en verds diversos.
  Trobo un riu que no és moll, que no perilla, que no espanta, que no inquieta, i voldria entrar-hi com aquell qui camina en una platja deserta, sobre sorra seca i gruixuda...
  Al fons veig un pont, gent que passeja, para i observa. Més enllà, una escala que ens vol allunyar de la por.
  Podré algun dia defugir la mediocritat?
  Arribaré als llacs transparents de la felicitat final?
  Sé que algun dia hi nedaré, hi nedarem, i dibuixarem i pintarem aquells cercles que ens falta encara tancar.