text: Avui, fitxa de cultiu: L'Alzina Surera
  dimarts, de desembre 29, 2020
  Nom botànic: Quercus suber L.
  Nom en català: Alzina surera
  Nom en castellà : Alcornoque
  Nom en euskera: Artelatza
  Nom en gallec/ portuguès : Sobreiro
  Nom en francès : Chêne-liège
  Nom en anglès : Cork oak
  Nom en italià : Sughera
  Nom en alemany : Korkeiche
  Alzina surera (Quercus suber L.)
  L'alzina surera pertany a la família de les fagàcies. El Quercus suber deu el seu nom a vocables llatins que al·ludeixen a algunes de les seves característiques principals. Quercus és el nom llatí per a l'alzina (amb la qual està emparentada) i suber fa referència al seu aprofitament més important i destacat, el suro.
  La surera és una espècie pròpia de la regió mediterrània occidental que necessita hiverns més humits i suaus que l'alzina, que la substitueix a mesura que el clima adquireix característiques continentals. Es tracta d'una espècie termòfila i heliòfila, perquè, entre altres raons, la seva fructificació, moment més delicat per a patir glaçades, es produeix durant finals de tardor i començaments d'hivern.
  D'altra banda, es tracta d'una espècie calcífuga i per tant es troba preferentment sobre sols àcids (silícics) ja que els carbonats afecten el seu desenvolupament.
  Finalment, el suro que forma la seva escorça és una adaptació contra el foc, en uns territoris on aquest és un factor limitant important.
  La surera, normalment assoleix entre 5 i 15 metres d'alçada però es poden trobar exemplars molt vells de fins a 20 metres. Les fulles de la surera tenen de 4 a 7 centímetres de llargada, lleugerament lobulades o dentades, verd fosc a l'anvers i més clares al revers. El seu fruït és una aglà de 2-3 centímetres de llargada. La vida de les sureres pot estendre's durant 150-250 anys.
  El suro és una protecció contra el foc
  Es tracta d'un arbre que donada la seva condició d'heliòfil requereix ser ubicat a ple sol fins i tot a l'estiu, i en un lloc ben ventilat. El vent no representa gaire problema, i malgrat que sigui un arbre mediterrani suporta relativament bé el fred i les gelades sempre i quan aquestes no siguin ni fortes, ni persistents. Arribat el cas, prendre certes precaucions resulta necessari.
  Adob: Posar-ne durant la primavera i la tardor ja que són els seus períodes més actius. Convé posar adob ric en nitrogen durant la primavera i baix en nitrogen (adob de cactus, per exemple) durant la tardor per a nodrir la brotada tardorenca, però sense afectar a les reserves hivernals.
  Trasplantament: A la primavera, cada 3 o 4 anys en funció del desenvolupament de la planta. L'alzina surera no admet un treball massa intensiu de les arrels, amb la qual cosa no convé forçar la planta amb trasplantaments massa curts en el temps si no és estrictament necessari.
  Substrat: En ser una espècie calcífuga cal utilitzar substrats silícics amb un bon drenatge. Es poden fer servir diverses barreges de pomice i volcànica, si be a casa nostra s'utilitzen amb cert èxit barreges de sauló amb terra de castanyer, que imiten els substrats originals de creixement.
  Poda i pinçament: Pessigar els brots deixant un parell de fulles allà on n'hi hagin aparegut 4 o 5 , sempre en funció dels objectius desitjats. La surera suporta bé pràcticament tots els tipus de podes àdhuc fins al tronc, ja que rebrota amb molta força de la fusta vella.
  Reproducció: Es fa casi exclusivament a partir de llavors al final de l'hivern. Esqueixos i murgons no són viables, possiblement degut a la seva gruixuda escorça suberificada.
  Problemes i malalties: És un arbre força resistent però és susceptible d'atacs de pugons als brots i fulles tendres, així com d'atacs de fongs de l'estil de l'oïdi, sobretot en ubicacions poc ventilades.
  L'alzina surera s'adapta bé a les variants de l'estil escombra i del vertical informal, degut a la seva capçada esclarissada i irregular. Estils cascada i semicascada no són molt favorables degut al seu fort geotropisme que li fa tendir a créixer preferentment de les zones més elevades
  És un arbre que s'ha de formar bàsicament amb la poda, atès que les seves branques són força fràgils i no admet gaire el filferrat. Per contra, degut a la seva escorça gruixuda, les senyals de filferro i de poda queden totalment esborrades amb el temps.
  La fusta es degrada amb molta facilitat, la qual cosa impedeix que es puguin fer treballs de fusta morta gaire duradors.