text: Parc Natural Cap de Creus- Girona
  El Cap del Diable parlant per mi.
  Per Roman Aixendri
  Vídeo i foto: Andrei Moldovan
  Edició: Priscila Alegre
  Aquí fa fred. A penes puc parlar. Quasi que no tinc ganes de fer-ho. Les bafarades omplin el meu cap com si fossin núvols, com si fossin pensaments d'una tira còmica. Vaig donant saltirons com una llagosta inofensiva i gràcil. La blancor acompanya el meu viatge.
  M'imagino el paisatge blanc d'aquest racó, fill de la Tramuntana. Les meves cames són pinzells. Els colors són les idees. Aquí dalt, al vell nord de Catalunya, a Cap de Creus hi ha la possibilitat d'una illa, més aviat d'una Península. Fugir del món, retornar cap a un mateix, aquí és possible. La Costa Brava a l'horitzó i tota la petita terra, a ull de falcó, ens ajuda a veure la realitat com allò que és, intranscendent, atòmica.
  Un far de conte de fades i inspirador de fantasies dalinianes, també segurament de les d'Albert Serra, s'erigeix erecte tot propulsant el seu esperma lumínic cap al mar. El mateix mar que remou l'escuma d'on nasqué Afrodita. Sensualitat, no pas sexe. Cap de Creus inspira tant erotisme com ascetisme i recolliment. Aquí fa fred, però el cos s'infla de calor còsmica.
  Península que vol desembocar a l'aigua, que anhela llençar-se
  al mar, a la recerca de la humitat salada. Imatges oníriques i transeünts a mode de postals. Records forjats a foc lent.
  Cap del Diable, possiblement coneguda així, per supersticions o per la seva ambigüitat. Parc Natural, terra salvatge. Dimonis i sàtirs saltant i ballant allà on la raó no pot arribar a entendre. Allà on només és possible entrar-hi amb els ulls clucs o embenats.
  Sense brúixola ni rellotge faig camí. M'emporto la història amb mi. El Port de la Selva i La Selva de Mar evoquen entorns indòmits d'aroma a cloïssa. Circulo per aquestes contrades a la recerca del no-res. Passo per Llançà i Cadaqués i també per Roses. Tot plegat noms poètics concebuts a cau d'orella d'alguna marinera o mariner.
  Una nit de lluna plena, captivat per la bohèmia, hi devia emborratxar-se un capità desitjant sirenes. Somiant amb conyac i pixant desafiant estels tot enfilant-se a la cresta d'algun turó escarpat. Un somni d'una nit d'estiu. Shakespeare i jo a Cap de Creus, cap a l'infinit. No vull parlar. La fascinació parla per mi. Jo no he pas dit res.