text: El Llibreter: de juliol 2009
  anota el llibreter a les 08:45 . dilluns, de juliol 27, 2009
  Assís, protagonista i narrador, ens diu a «L'arbre sense tronc», dins L'arbre sense tronc de la trilogia De fems i de marbres de Francesc Serés, que caldria llegir-lo en veu baixa, quan ningú no escolti, enraonant cap endins com qui s'empassa les paraules. I d'aquesta manera entro al cementiri, visito les tombes dels seus avantpassats, i escolto com va fent cruixir restes de flors, esparses, algunes de les quals ni tan sols es trenquen i fan un sense soroll inequívoc del plàstic quan les trepitges, simulacre de soroll i de flor que no es marceix, només roman el que és de mentida i el sons m'acompanyen nítids en la lectura. Arribo a un constant «i te'n recordes, quan..» que miro de fer meu, que des de sempre he pres com si fos jo el qui hi havia al mig d'aquell nus, abans de la presentació, després del desenllaç, un recordar sense nostàlgia, odio la nostàlgia, les coses van al seu ésser, escriu Assís, que parla als morts —la mare parlava sempre davant de les tombes— i recrea les històries i els llocs dels pares, dels avis, de la família; històries i llocs traduïts a llengua literària i traslladats a llibre, a L'arbre sense tronc, i és per això, segurament, que després evoca un altre cementiri on, diu, el reflex dels vidres em mostrava assegut, amb la taula plena de llibretes, papers i llibres pel terra, paperassa acumulant-se arreu, un cementiri de llibres, cadascun amb les seves històries, com els morts, només cal que algú hagi sabut llegir-les, perquè, diu Assís, tots els llibres em miraven pel llom des dels prestatges, esguardant la meva feina, encuriosits i interessats, avaluant i judicant cadascuna de les meves accions i decisions en escollir aquesta paraula o aquella altra, considerant la tria de textos, ponderant sobre els autors. És la veu i la lletra dels avantpassats, era la feina que havia fet des de sempre, la traducció, mai no havia fet cap altra cosa que traduir.
  Els llibres han donat llengua a Assís per escriure les coses que sap, del camp i de la ciutat, de tantes vides, i d'aquesta manera una tradició antiga de cultura escrita alimenta les arrels d'una tradició oral viscuda, la veu dels seus morts, i Assís ho escriu tot en una llengua, la seva, però des de totes les llengües que ha après a llegir, perquè, escriu:
  Enmig de les files de lloms ben enquadernats hi ha un buit, un forat ple de pols que espera que —com l'àvia— expliqui el meu propi relat, aquell que caldrà afegir al repertori que des de petit em van ensenyar. Mentrestant, m'ho miro de lluny, en l'espai translúcid que hi ha entre els llibres i el reflex del vidre [...]
  Al cementiri, les pedres s'omplen de la pols que netejo escrupolosament amb l'escombra i els draps guardats dins del meu nínxol, el nínxol buit; la mare m'ensenyà a fer-ho així, i ara sóc jo que els parla mentre trec fulles i pètals secs, enganxats en les teranyines i el verdet, tota la pols del món que s'arremolina endins del vent fred de novembre, dins dels taüts o en el buit entremig dels llibres, allà on hauria de posar el meu.
  anota el llibreter a les 12:15 . dissabte, de juliol 25, 2009
  Dilapidar el temps estès al sol i narcotitzat amb l'olor d'herba humida i el contrapunt constant del xipolleig de petits i grans. Pensar que aquí hauria de trobar un bon pretext per parlar d'Un estiu al llac d'Alberto Vigevani, una immersió en els dubtes d'un nen que creix fins que es troba en una edat que seria una mena d'enlloc: Nen? Noi? Preadolescent?
  O també per comentar alguna cosa d' El sec i l'humit, l'assaig de Jonathan Littell que li va donar llengua per escriure Les benignes i que m'hauria de servir per recordar LTI de Victor Klemperer. Però és estiu, els llibres s'apilen per llegir-los a la fresca, a la piscina municipal, al balcó, al tren, a l'estudi, de nit, amb les finestres obertes i l'airet que vetlla la lectura.
  Fa mandra engegar l'ordinador si no és per llegir, perquè a l'hora d'escriure em distrec amb la improvisació de plans de vacances, amb el cap de setmana a la masia d'uns amics, amb una estrena de cinema o de teatre, amb la platja, o amb una novel·la de Sergio Bizzio que em té fascinat i que ha aconseguit ajornar un dia La confesión, de César Aira, després de la sorpresa de Rabia i del trepidant desencís de Realidad. Em refereixo a Era el cielo i el virtuosisme per recrear les modulacions de la intimitat.
  O als llibres que encara esperen un comentari: els brutals —La zona de Sergei Dovlàtov, La maravillosa vida breve de Óscar Wao de Junot Díaz, De fems i de marbres de Francesc Serés—, els fils —Llunari de Josep Lluís Aguiló via Josep Lluís Aguiló, El bala perduda de Kurt Vonnegut via Doblàtov, Sense re sense remei de Pepe Sales via Martí Sales, Mitologías de invierno / El emperador de Occidente de Pierre Michon via la Literatura—, els...
  anota el llibreter a les 13:35 . diumenge, de juliol 12, 2009
  etiquetes: Carles Riba
  Vaig llegir l'Odissea potser massa d'hora, amb la fascinació d'endinsar-me per un llibre important, en una traducció espanyola en prosa on devorava les peripècies com si es tractés d'una novel·la d'aventures. Anys més tard vaig fullejar la traducció de Carles Riba i em va semblar trobar-hi una altra cosa quan vaig començar a llegir-ne un fragment en veu molt baixa a la biblioteca i ja finalment en veu alta a casa. Resulta difícil ara recordar i explicar quina cosa vaig sentir llavors, però probablement tindria a veure amb la percepció d'una tradició renovada, amb la sensació que una memòria antiga i fundacional esdevenia accessible, contemporània, malgrat les dificultats que m'oposava i que desitjava vèncer. Riba era aquest desig de vèncer i d'apropiació.
  El meu primer Riba va ser, doncs, el traductor; l'Odissea primer, Kavafis després, abans del Kavafis d'Alexis E. Solà i del Cavafis de Joan Ferraté. I tot seguit l'esclat d'Elegies de Bierville, el camí que em va endinsar en el bosc de la seva poesia, el llibre que més he subratllat i anotat entre tots els meus llibres, el llibre que m'explicava la seva Odissea: "Dins la meva ànima en pau sóc el nàufrag que en l'illa profunda / on reneix de la mar, súbitament reconeix / una pàtria d'antany; i no en té sorpresa [ ... ]". Riba és aquest diàleg amb la tradició, una reelaboració constant des de la modernitat per reconèixer-la sense sorpresa com una pàtria antiga.
  Potser per això voldria commemorar avui els cinquanta anys de la mort de Carles Riba, escriptor difícil —difícil abandonar-lo, és clar— amb una traducció seva de Kavafis: