text: Slovo Martin znamená svědek a on se opravdu stal svědkem i na novém působišti, kam byl poslán. Dostal se do Galie / Francie/, sloužil v jízdním pluku a tady v osmnácti letech složil vojenskou přísahu. Svatý Pavel říká, že těm, kteří milují Boha, všechno napomáhá k dobrému, a tak i Martinovi neublížilo to, že stal vojákem. I tady si našel přátele, chodil mezi mladé křesťany a připravoval se na křest. Víru bral opravdově, žil zbožně a byl dobrý k lidem. Ke svým podřízeným se choval vlídně a snažil se porozumět jejich problémům a k otrokovi, který mu byl přidělen, se choval jako ke svému bratrovi. S chudými lidmi jednal milosrdně a pod vojenským krunýřem bilo srdce, které se líbilo Pánu.
  Jednou za krutého mrazu jel na koni ještě s několika druhy do Amiensu. Před bránou seděl a žebral zimou se třesoucí chuďas, avšak nikdo si ho nevšímal. Když ho Martin spatřil, vzpomněl si, jak se Pán Ježíš také setkal s nemocnými ubohými lidmi a vždy je nějak obdaroval. Jak já tě můžu obdarovat, napadlo ho a musel jednat rychle, protože by mu kamarádi odjeli. Vzal meč, přeťal jím plášť, polovinu si nechal a druhou hodil žebrákovi, který se třásl zimou. Učinil skutek, který rozdělil partu mladých mužů. Zatímco jeden se nad tím pousmál a pomyslel si, že Martinovo soucitné jednání je pošetilostí, druhého to vedlo k zamyšlení, že by i on tak měl jednat. Největší význam ten čin měl pro samotného Martina, který se jím tak připodobnil Kristu. V noci se mu zdálo, že vidí Ježíše přioděného kusem pláště darovaného žebrákovi a pak slyší, jak Ježíš říká: „tímto rouchem mě přioděl dosud nepokřtěný Martin“. Jsou okamžiky v našem životě, které zásadně ovlivní náš život buď pozitivně nebo negativně na mnoho dalších let. Tato událost přivedla Martina na krásnou cestu, na níž měl objevovat srdce Ježíšovo.