text: Mourovatá sazičková šála | Oldwomen's Blog
  ← Nesnáším Ftefana!
  Stříhej hadry, má to smysl! →
  Černou vlněnou přízi s šedými a kouřově modrými buřtíky z česance mám už dlouho a nějak jsem neměla odvahu se pustit do jejího finálního zašmodrchání. Že příze bude určená jen a pouze pro tkaní jsem věděla od samého počátku. Nějak jsem si ale nedovedla představit, jakou osnovu napnout. Ani barvu, ani materiál. Buřtíková příze byla určena pro útek. Achjo, kdybych nebyla lakomá si doobjednat přídavný osnovní válec a variabilní list… Lovila jsem pidiklubko zapadlé v koši s ponožkovkami. Tedy s vlnou určenou na pletení ponožek. Klubíčková babička se rozhodla ukončit mé trápení se. Hledané klubko odstranila z dohledu i dohmatu, podšoupla mi z hlubin dna koše do ruky mourovatý melír a srazila mi brejle z nosu, abych v posledních chvílích denního světla v i d ě l a.
  Zbytek byl vyřešen okamžitě. Nasnováno, zavedeno, napnuto, pár šoupnutí jehlou prošlupem, nesmrtelnost a variabilita kanafasu.Leze z toho nadčasová klasika, ani trošku smutná.
  A co Bára? Pro tkaní má krátké tlapky. Hlídá vysypaný koš. Chtěla, po dračím vzoru, si poklad nahrnout pod sebe, aby ani milimetřík nikdo neuzmul, ale narazila na hluboké nepochopení v podobě zdviženého prstu a syčivého zvuku. Zvolila kompromisní řešení.
  Příspěvek byl publikován v rubrice Až já budu velká ...., Bára, šmodrchání. Můžete si uložit jeho odkaz mezi své oblíbené záložky.