text: Postmodernisté neberou antipsychotika
  Pokračoval jsem v čtení o poruchách myšlení, schizofrenii a antipsychoticích—lécích, které mají potlačit poruchy myšlení.
  Definice schizofrenie je "stav, kdy člověk může vidět, slyšet nebo cítit věci, které nejsou skutečné, věřit věcem, které nejsou pravdivé nebo se cítit neobvykle podezřívavě a zmateně".
  Nezahrnuje tato diagnóza i konspirační teoretiky a lidi, kteří věří dezinformacím? Věří něčemu, co není pravdivé a obvykle jsou podezíraví k autoritám a těm, kteří tvrdí, že jejich svět je postavený na lžích. Není pak v tomto světle Trump ultimátním schizofrenikem. Ohýbá realitu, tak jak se mu to zrovna zlíbí a věří v podivná fakta. Pravděpodobně ne, Trump je hlavně chronický lhář a narcis.
  Ale existence antipsychotik, které mají potlačit poruchy myšlení, znamená, že lékařská věda předpokládá, že existuje jeden oficiální a zdravý způsob myšlení. S tímto přístupem by mohli mít problém zarytí postmodernisté. V optice antipsychotik existují zdravé a nezdravé způsoby myšlení. Pravda, v klinických pojmech je rozdíl mezi dvěma stavy obrovský, jako třeba je paranoidní a není paranoidní. Ale pak je otázka, co je porucha myšlení a co jsou výsledky vlastních zkušeností?
  Jako příklad může sloužit Arno Schmidt. Wikipedie o něm říká:
  Schmidt was a strict individualist, almost a solipsist. Disaffected by his experience of the Third Reich, he had an extremely pessimistic world view. In Schwarze Spiegel, he describes his utopia as an empty world after an anthropogenic apocalypse.
  Jeho zkušenost s třetí říší v něm zanechala extrémně pesimistický pohled na svět. Jeho utopie byl svět zničený lidmi vyvolanou katastrofou. Je tohle porucha myšlení, snít o absolutní katastrofě, protože se lidé nemůžou polepšit a jejich povaha vždy ukáže jen to nejhorší, nebo je to rozumný závěr vyvozený z vlastních zkušeností? Nevím. Jen jedno je jisté: Postmodernisté neberou antipsychotika.
  +1: Když si začnete číst o antipsychoticích narazíte na psychoaktivní klenoty nebývalé krásy jako risperidon. Podívejte se na všechny vedlejší účinky uvedené na příbalovém letáku. Až 1 z 1000 pacientů si může vypěstovat krevní sraženiny v žilách, které, když se utrhnou, můžou vést k embolii plic & smrti. Jasně si pamatuji svého oblíbeného doktora, že když mluvil o embolii, žasl nad tím, jak velké kusy sraženiny vlastně jsou. Myslel si, že jde jen o maličké kusy, ale ve skutečnosti emboly/vmetky můžou být gigantické.
  Mám rád britské game show/panel show, to je jedniná neměnná konstanta v tomto světě, který se řítí vstříc finálnímu armageddonu. Stejně tak mám rád britský standup, další jistota. Naproti tomu na české pohyblivé obrázky se nedívám skoro vůbec & český standup jsem nikdy nezažil.
  Nedávno začala pátá série Taskmastera—britského pořadu, jehož jediným smyslem je, aby se Greg Davies bavil na cizí účet. Greg je onen eponymní taskmaster, který rozdává pětici soutěžících stupidní & idiotické úkoly s tím, že hodnocení je zcela svévolné bez špetky spravedlnosti.
  Jeden příklad za všechny: V některé z dřívějších sérií Greg zadal soutěžícím úkol, aby mu koupili nejlepší dárek. Josh Widdicombe si nechaĺ na nohu vytetovat jméno Greg. A pochopitelně vyhrál to kolo.
  Nejnovější řada má hvězdný ansámbl:
  - nejvtipnější žena/standup Ayslin Bea
  - živoucí legenda Bob Mortimer
  - Nish 'chocolate venom' Kumar
  - fantastická Sally Philips (například z Mirandy)
  - a pak Mark Watson, což je údajně taky nějaký standup
  Je potěšení sledovat jejich snažení & Gregův hněv. Pokud se chcete dívat, nalaďte stanici The Pirate Bay. Jsou tam všechny díly.
  +1: Subredit dedikovaný panel show poslouží jako dobrý rozcestník, co je zrovna nového v žánru.
  Teroristé z Děsíru položili bombu v pražském metru 
  Recesistické komando Děsír opět zaútočilo na pražské metro. Nebralo rukojmí, tentokrát došlo rovnou na střelbu a pokládání výbušnin na strategická místa.
  Naštěstí žádné akty násilí neproběhly ve fyzickém světě, ale jen ve klasické střílečce Counter Strike. Děsír totiž zopakoval dřívější úspěšnou operaci a zorganizoval LAN party v metru—dvanáct lidí s notebooky se kabelem připojili do switche (bezdrátově by to nebyla pravá LAN party) a začala hra a začala recese.
  První turnus vedl na konečnou, kdy hráči postupně obsazovali místa v řídnoucím vagonu, ale cesa tam byla jen trénink, jenom test, že všechno bude fungovat, na konečné zasedli šest a šest židlí proti sobě, v prázdném vagónu se připojili ethernetovými kabely a začalo to naostro.
  Lidí přibývalo a začali se divit. Dvanáct sesíťovaných notebooků v jednom vagonu metra se tak často nevidí. Přihlížející se pobaveně/pohoršeně dívali, vytahovali telefony, někdo se zeptal, jiný si nechal všechno nechal pro sebe.
  Já jsem se neúčastnil. Jen jsem se tam mihl na padající hraně večera. Den jsem strávil cestou k ███████████ na kole, pak jsem se snažil ze sebe odstranit minimální množství bahna, abych byl aspoň trochu prezentovatelný, následovalo terapeutické bleskování v ulicích Města (pár dobrých ftx) a pak na cestě zpátky jsem si vzpomněl, že komanda Děsíru teď nejspíš pod koněm netrpělivě přešlapují. Na chvíli se k nim přidat, dovnitř, ven & zmizet. Proč ne?
  Proč ne třeba takhle?
  Dva nápady na příběhy, které nikdy nenapíšu:
  1) Koncem devadesátých let bude během jedné noci osamocená vesnice kdesi v lesích vyvražděna. Všichni obyvatelé do posledního zavražděni, nikdo neunikl. Nemám k tomu nic dál, jen se mi líbí motiv, že se něco hrozného stane s komunitou, která je celkem odloučená od světa a nikdo si toho dva měsíce nevšimne. Muselo by se to odehrávat někdy v dobách před příchodem všudypřítomných mobilů, nejspíš v devadesátých letech. Mohlo by jít o detektivní příběh, který vyvrcholí tím, že příčina je nezjistitelná.
  2) Cestování v čase bude možná, ale půjde o jednosměrnou cestu zpátky v čase bez možnosti návratu. Cestovatel se dostane do paralelní realita, která s tou naší sdílí historii až do okamžiku, kdy se tam objevil cestovatel. Od toho okamžiku se začne odvíjet jiná větev času. Akce v minulosti neovlivňují budoucnost odkud cestovatel přišel. To začnou používat lidí, kteří chtějí s pomocí moderních technologií vládnout nad primitivními civilizacemi jako bohové. Někdo později objeví způsob, jak se dostat do těchto realit. Pořád se nemůže vrátit zpátky, ale aspoň dokáže zaměřit změněné větve času a navštívit je. Onen člověk se rozhodne postupně navštěvovat tyto reality poznamenané cestovateli čase a objevuje neskonalé hrůzy. Zpátky cestovali často psychopaté, kteří hledali způsob jak být krutý a vyhnout se následkům svých činů, trestu a zodpovědnosti. Naráží na krvavá království, masakry a čistky obřích rozměrů, kanibalismus, zotročené kontinenty, masové lidské oběti, harémy nezletilých dívek, Evropu sto padesát let po příchodu cestovatele, který zabil všechny muže a přeživší jsou jeho potomci a tak podobně. Byla by to dobrá záminka psát skutečně nechutné věci.
  +1: Rekapitulace jak funguje cestování čase v různých filmech.
  Dočetl jsem se, že Rorschachův test—relikt Freudovské psychoanalýzy—překvapivě není úplně k ničemu. Je stále kontroverzní, ale vykazuje určitou validitu & může sloužit k detekci poruch myšlení při schizofrenii a dalších psychotických poruchách, a také poruchách osobnosti, hraniční poruše a bipolární poruše.
  Proto když na vás doktor vytáhne deset kartiček s inkoustovými skvrnami, nejspíš ve vás cítí některou z těch méně veselejších poruch. Nebo taky ne, protože se výsledky dají použít pro posouzení obecné míry inteligence (ale na to existují jiné nástroje jako třeba WAIS).
  Jo a kdyby vás to zajímalo, inkoustové skvrny Rorschachova testu jsou na wikipedii & ano, všechny vypadají jako motýli, lebky nebo—však víte—poněkud sugestivně.
  +1: Taky se podívejte na poruchy myšlení. Je to počtení, které hraničí s hororem. Poruchy myšlení jsou příbuzné bludům (delusions), ale liší se v tom, že bludy se týkají abnormálního obsahu myšlenek, ne formy. Postižený si myslí, že je například spasitel lidské rasy a tak podobně. Při poruchách myšlení je sám proces myšlení neorganizovaný, to se projevuje neorganizovanou řečí a často jde o projevy schizofrenie. To, že bych ztratil schopnost souvisle a logicky přemýšlet o světě, je jedna z nejhrůznějších představ. Zajímalo by mě, jaké je to být v kůži schizofrenika se závažnou poruchou myšlení. Jak vnímá svět? Jak mu rozumí? Rozumíte tomu? Teď sedím na okně a shrbený nad klávesnicí píšu tenhle článek, kdybych mě najednou zachvátila těžká porucha myšlení, jak bych to vnímal, jak bych viděl svět okolo? Dávalo by to nějakým způsobem smysl nebo by to byl děsivý chaos?
  Nula 
  Založil jsem meetup Prague Photo Raid. Proběhla první akce—primordial raid—a byl to jednoznačný úspěch.
  hip asijský Hunter S. Thompson
  Tedy jak se to vezme. Přihlásili se tři lidé. Jeden z nich jsem byl já. Další odřekl dvě hodiny před začátkem operace, klasický manévr, nemůžu to zazlívat, sám jsem to nedělal jinak. Mnohdy jsem se přihlásil jen, abych dostal mailem připomínku, že se něco koná & přitom byla moje skutečná účast přinejlepším nezávazná.
  Další duše se neukázala, což mohla být závada na mojí straně. Místo srazu jsem určil poněkud rudimenálně. Neřekl jsem klasiku jako "Václavax Koně", ale u neortodoxně u pomníku Jana Palacha a Jana Zajíce, který není žádnou výraznou dominantou & lidé, hlavně expati, nemusí vědět, kde se přesně nachází. Nejspíš ho objeví až ve chvíli, kdy o něj doslova zakopnou. Navíc jsem ho popsal jako Burning man, protože proč ne? Navíc byli přihlášeni tři lidé a šlo o nový meetup. V takové situaci by se málokdo cítil úplně ve své kůži & zcela v bezpečí.
  Výsledek mi nevací, protože takhle je to mnohem lepší historka.
  I přesto šlo o jednoznačný úspěch & ti lidé, kteří dorazili, si to užili. Byl jsem to jenom já sám, to je pravda, ale i tak to bylo fajn. Děsil jsem turisty, obtěžoval místní a naháněl strach cizincům, akce s bleskem, očekávání katastrofy, charaktery na pozadí masivní mozaiky města, raid jak má být. Takhle bych si to představoval, jen s tím rozdílem, že bych v hloubi duše cítil sílu davu.
  A co dál? Zatímco první raid žádný konkrétní neměl plán, druhý ho bude mít. Za týden 17. listopadu se slaví den boje za nezávislost & na Národní třídě se jako každý rok koná organizovaný chaos - přehlídky, průvody, představení, pietní akty, knihovna Václava Havla a do toho moře lidí a šílenství, které je možné vykřesat na každém rohu. To bude cíl druhého raidu, který se bude konat příští pátek od tří hodin. Kdo chcete přijďte, nemusíte se registrovat na meetupu, jen se dorazte k hořícímu muži ve tři. Byl jsem tam minulý rok, a jako každá masová akce v ulicích mi korzo na národní zcela učarovalo.
  Na nádraží v ██████████ jsem měl pár minut času & tak jsem zjišťoval, kolik zaparkovaných kol by šlo ukrást a jak snadno. Přes den je tam asi 25 kol přivázaných řetězy ke stojanům a zábradlím. To schvaluji, kolo+vlax je velice efektivní kombinace pro rapidní přepravu v Pze a okolí.
  Kdysi dávno jsem tam viděl přední kolo přivázané dobrým a velice silný řetězem k zábradlí, jen zbytek prostředku chyběl. Tak jsem procházel tunely pod tratí a sledoval jak jsou kola zabezpečená. Musel jsem u toho vypadat poněkud podezřele, chodil jsem kolem kol, u každého se zastavoval, studoval zámek, řetěz a jak se ho zbavit a pak si něco načmáral na dlaň.
  - Většina byla přivázána za rám, ale jen u pár z nich byl řetěz zároveň protažen skrz jedno z kol. Takže pokud potřebujete velké množství ráfků, pneumatik a duší, nic vám nebrání.
  - Dva bicykly byly přivázané jen za zadní kolo. Ty se dají snadno ukrást, ale zločinec na nich nemůže odjet, zajet do bazaru na náměstí a hned je střelit. Musí navíc ukrást kolo u jiného stroje.
  - Jeden bicykl byl přivázaný jen a pouze k sedlové trubce. Stačilo tedy vytáhnout sedlo a stáhnout řetěz, sedlo zase nasadit a mám kolo zadarmo. Navíc šašit něco se sedlem není tak nápadné, protože místo činu zablokuji vlastním tělem a vypadám jen jako, že neobratně odemykám zámek.
  - Jedna koloběžka byla přivázaná skrz rán řídítek, který se dal odšroubovat dvěma imbusy. Výsledek lupu je k ničemu, ale můžu tak někoho pořádně naštvat.
  - A poslední kolo, které mělo jen jednu rámovou trubku à la skládačka bylo přivázané tak, že by se řetěz dal jednoduše stáhnout. Musel bych na chvíli odšroubovat přední kolo, abych měl pro celý manévr místo, ale šlo by ochranné prostředky vyvléknout a mohl bych hned odjet.
  Finální skóre je tedy 8% můžu ukrást tak jak jsou, 8% bez zadního kola a u velké části zbytku můžu obírat kola. Možná je na čase se stát prvním mezinárodním zlodějem kol.
  Protékat davem 
  Čtyři měsíce zpátky jsem se v Pze přimíchal do jakési jazzové extravaganzy. Lidé posedávali na teplých dlažebních kostkách před pódiem vztyčeným na Staromaxu. Šikmé slunce jim padalo do vlasů zatímco jazzoví mágové svými nástroji čarovaly hudbu, která by logicky neměla existovat.
  S ghetto sestavou v batohu mě přepadla touha zachytit ten okamžik, zatímco mi v hlavě zněla slova Astronautalisova The dirt bike:
  Cítil jsem to, naživu, že se může něco změnit k lepšímu. Ani nevím proč, zas tak silný zážitek to nebyl, jen nepatrná jiskřička v temnotě.