text: 5. Rozhodnutí | Kapky
  Blog.cz	> Kapky	> Archiv	> Srpen 2013	> 5. Rozhodnutí
  3. srpna 2013 v 21:51	| Příběh námořníka
  Vítr náhle zvedl vlny, loď se rozkolébala a slané kapky vody zkropili naslouchajícímu námořníkovi tvář. Mrzutě se narovnal, upravil si límec kabátu, poodešel ke středu lodi a otočil se k moři zády. Přál si, aby ztichl ten líbezný zpěv, který se za sílícího větru, hlasitěji a hlasitěji nesl nad hladinou. Srdce starého námořníka bylo neklidné a v duši znova ucítil bodavé rány nikdy nezhojeného stesku. Píseň, přicházející z moře, ale neutichala, naopak ještě z větší intenzitou se dál plížila do jeho mysli. Námořník bezmyšlenkovitě chodil po palubě, až se opět zastavil na její zádi. Nostalgicky pohladil kolo kormidla. Zamyšleně se zahleděl na spuštěné kotvy a silné lana poutající pohupující se loď ke břehu.
  Moře na obzoru už nebylo plné hvězd, bylo černé a spolu s oblohou splývalo v temné nekonečno. Blížila se bouře. Vzduch voněl solí a dálkou. Líbezný zpěv neutichal. A moře jakoby zpívalo s nymfou. Tělo námořníka se lehce zachvělo….
  Stál a naslouchal námořník vábivému zpěvu, který byl slyšet z dalekého obzoru. Znovu zavzpomínal na dobu, kdy zůstal sám. S bolestí v srdci se vydal tehdy na sever přes celý oceán s malým dítětem na palubě.
  Srdce zlomené žalem způsobilo zatrpklost mysli a strach z osamocení narostl do obrovských rozměrů. Křižoval se svou lodí moře od jihu až k severu. Minul mnoho ostrovů, ale žádný zpěv najád, které tyto ostrovy obývali, a lákali ho svým zpěvem k sobě, jej nepřinutil zastavit. Unavený s cestování, zastavil svou loď až u velkého ostrova na okraji rozlehlého severního souostroví, aby zde zůstal, než z malého dítěte vyroste dospělá žena. Každé dítě totiž potřebuje matku ať už svou nebo cizí. Matka je matka, tu ničím nahradit nelze. Bytost obývající tento ostrov, byla rozmazlenou najádou, která milovala sebe, majetek a jiné hmatatelné bohatství. Jen velmi málo dbala na kouzla lásky. Měla, ale ráda děti, a že žádné sama neměla, rozhodl se námořník zůstat na ostrově i se svou dcerou. Byli to pro námořníka, dlouhé dny a noci severu. Zimy střídala léta a tak dokola. Čas jen zvolna plynul. Všechno kolem se měnilo, jen duše námořníka se ne a ne zahojit. Z malého dítěte za tu dobu, vyrostla žena, která procházela proměnou, na jehož konci se jistě změní v najádu, nebo možná v nymfu po matce. Už teď toužila vyběhnout z lodi, která pro ni byla dosud tím nejpevnějším domovem a přála si stvořit svůj vlastní svět. Bylo jen otázkou, kdy se to stane a dospívající dívka se vydá svou vlastní cestou. Bez pocitu skutečné lásky zůstane námořník navždy ve svém nitru sám. Dobře si to námořník uvědomoval. Zachmuřil se a zesmutněl. Dlouho potlačovaná samota v jeho duši začala opět narůstat. Letní bouře, kterých toho roku bylo plno, narušili poklidné vody chráněné zátoky ostrova a spolu s deštěm přinesli vábivý zpěv roztoužené najády, jejíž tóny pohladili rozbolavělé námořníkovo srdce ….