text: Eli už je o něco lépe, ale na lyže ji nepoženeme. Vláďa na tom tak dobře není. Dle vzoru, který máme naučený u dětí, střídá po 4 h Dafalgam a Ibuprofen a pozoruje, jak rozdílné mají léčivé účinky (že třeba Dafalgam nepomáhá moc na bolest hlavy, zatímco Ibuprofen ano). Venku už není taková vánice jako včera, jen pod mrakem. Od Vládi dostávám volno a mohu na běžky, že to prý s dětmi zvládne.
  Volím úžasnou trasu – 10 km z kopce. Jedu celou dobu ve směru malé říčky. Tedy trasy L4, L3, L2 a L1 přes městečka Valzur a Mathon až do Ischgl, což je ohromné lyžařské středisko. Sice to je pořád “z kopce”, ale mě to jako sportovní aktivita stačí. Na konci nezapomenout vypnout sportovní tracker na hodinkách Samsung SmartWatch i na telefonu (Endomondo) a jdu hledat zastávku skibusu (Vláďa jezdí tuto trasu samozřejmě dolu i nahoru). Jeden zrovna přijel. Nutím ztuhlé nohy do klusu, nastupuji za skupinku sjezdařů, sundavám zamlžené brýle a hřeju se. Stojíme a čekáme. … Nakonec mi to nedá a jdu se řidiče zeptat, jestli jede mým směrem. Jako stojíme správným směrem, ale konečnou Wirl jsem na ceduli nezahlédla. Tak prý ne, jede opačně. Jen co vystoupím, tak to opravdu otočí do protisměru a jede pryč. No to bylo o fous! Můj autobus přijíždí asi za pět minut, takže dobrý. Dávám si čokoládu a těším se na oběd. Přejedu o zastávku (schválně) a jdu ještě do pekárny pro sláďurky. Domů to mám na běžkách pak 6 minut.