text: Falešné naděje nebo skutečné sliby? Jak to rozeznám? | Jste silní?
  Falešné naděje nebo skutečné sliby? Jak to rozeznám?
  30. ledna 2018 v 10:23	| Madie	| Témata týdne
  Dříve jsem mívala období, kdy jsem prohlašovala, že naděje je zlo. Že jí nesnáším a nemám ráda, když se mi jí někdo snaží dávat. Jistý člověk měl stejný názor. A ten člověk byl zrovna onou osobou, která mi ty naděje dávala nejvíc.
  Později, poté co jsem mu věřila na stotisíckrát, jsem zjistila, že všechna jeho slova a naděje byla falešná.
  Zapřísáhla jsem se, že do konce svého života už nikomu neuvěřím. Byla to hloupá, neskutečně hloupá přísaha, kterou jsem samozřejmě porušila pár měsíců na to.
  To mě ale dostává k tomu, na co jsem se ptala v titulku.
  Jak poznám, že někdo dodrží slova, která mi složil a jeho naděje jsou skutečné? Existuje nějaký fígl, jak to rozpoznat?
  Co když si myslíte, že někoho milujete nebo jste snílek a nějaký člověk Vám pořád povídá, jak krásná bude vaše budoucnost a jak pojedete támhle a uděláte tamto? Co dělat pak, aby člověk poznal, jestli ten člověk svůj slib dodrží?
  A co dělat, když ta naděje skutečně bude falešná, ale Vy to zjistíte až pozdě? Že jste důvěřovali nepravému? Co když Vás to srazí na kolena a ani ten nejlepší člověk na světě Vám nebude schopný pomoct vstát?
  Mám v hlavě spoustu otázek.
  Ale postupně, věřte tomu nebo ne, zjišťuji, že naději máme v sobě každý. Je v nás už od narození, kdy máme naději na přežití. I když ji v jistých situacích vnímáme jako něco, co nám ublížilo svojí přítomností, nelze nemít naději. Ta nás drží při životě. Drží nás v mezích stabilního uvažování a rozumu. Bez naděje bychom neměli nic. Vždy v něco doufáme a něco si přejeme. A když nás to zklame, chceme něco dalšího. Lidé pořád něco chtějí a po něčem touží. Je to naše přirozenost.
  Nevím, jestli je to smutné nebo ne.
  Víte...vždy, když mám naději v něco dobrého, kupříkladu v poslední době si hledám práci a nedávno jsem našla jednu vysněnou a čekám až se mi ozvou tak nadšená, jako bych očekávala vánoční zázrak. Ale hluboko ve mně mám zakořeněný pocit, že se mi to nepovede. Že se mi nikdy nestane, abych našla práci, ve které budu spokojená a bude aspoň za peníze, ze kterých ušetřím. Ale víte co? Vy my teď řeknete, že to určitě přijde, jen musím vytrvat. A já to udělám a dalších deset let budu strádat v práci, kterou nesnáším. Takhle to bylo vždycky.
  Vzpomínám, jak jsme na základce probírali s holkama, jak si hned najdeme na střední kluky. Nikdy jsem žádného neměla do té doby. A říkala jsem si, že na střední by se to mohlo vydařit.
  Ale víte jak to dopadlo? Ve druháku jsem si prožila nešťastný experimentální vztah s holkou, která mě nakonec dala dohromady s klukem, co bydlel na druhé straně republiky a náš čtyřměsíční vztah po facebooku a deset dní strávených v mé posteli skončil skutečně katastrofálně. A na kapitoly.
  Byla moje hloupost dávat v něco takového naději. A jeho hloupost, že mi tu naději přiživoval.
  Ale nebudu toho nikdy litovat, protože to ze mě udělalo jinou osobu, kterou mám raději. Ostatní by sice řekli, že to, co se ze mě stalo je špatné, ale já to tak brát nemůžu. Jsem teď loajálnější, opatrnější a poznám, když mě někdo skutečně miluje a uznává. Všechny ostatní nemám zapotřebí držet si u těla.
  Takže... rada z toho článku ode mě zní: Ať už je naděje skutečná nebo ne, vždy Vás posílí.
  1 hrachajdice | Web | 30. ledna 2018 v 10:34 | Reagovat
  2 Jeife | E-mail | Web | 31. ledna 2018 v 22:52 | Reagovat
  Presne jak pises v poslednim odstavci. At uz to byla nadeje v neco co vyslo, nebo v neco co nevyslo, je to posun, nauceni se.
  S nadeji hodne souvisi zklamani - ktery jen nasimi predstavami o "nasem spravnem svete". Jenze cim vic se na predstavu upnem, tim vic to boli, kdyz nevyjde.