text: Jednoho dne se tak v polorozespalosti přihlašuji na geojih a co to nevidím – Pet plánuje další výpravu do Rakous. Cílem mělo být pár kopců (no, kopců), zlepšení kondičky na vyšší vrcholy a několik krabiček jako příjemný bonus. Už loni jsem silně zvažoval svou účast na akci 3333, ale čas bohužel nedovolil. Letos jsem si to už nechtěl nechat ujít a po silných týdenních domluvách a kvapných přípravách (pojištění, nové pohorky, nákup všeho potřebného pro přežití) jsem byl v pátek kolem poledního jakžtakž připraven. Tedy až na ten spánkový deficit (po týdenní noční směně).
  Cestou se nic zajímavého nestalo, kromě toho, že mi Pet v Rakousku zvesela oznámil, že si zapomněl prášky na srdce a tudíž že mu v případě jakéhokoliv kardio záchvatu ani nemá cenu volat vrtulník. Pěkně pohodový začátek, že?
  Po třech hodinách zastavujeme v malebném údolíčku na parkovišti u městečka Hinterstoder. Během půl hodinky jsme naposledy zkontrolovali a přeházeli krámy, nepotřebné jsme zanechali jejich osudu a kolem půl páté vyrážíme směrem Prielschutzhaus.
  Cestou k chatě se pokouším odlovit GC16DZJ, marně. Ať tu skalku oblézám odkudkoliv, nenacházím. O pár dní později přichází první DNF, týden po naší návštěvě i disable. V půlce kopce míjíme pár šprtajzlíků u svého pařezového bydlení. Inu jiný kraj… K chatě jsme se dostali mezi osmou a devátou hodinou po téměř kilometrovém vystoupaném převýšení – parkoviště bylo v 520, chata ve 1420 mnm (Pet když tak upraví údaje). Dáváme si první rakouské nepivo (zrzavá limonádka s pěnou, ale po tom výstupu celkem bodla). Já si přídavkem odlovil místní GCQWZB. S jednou chybkou v odečtu dvou čtyřciferných čísel a nejistotou, zda jsem vůbec odečetl správné hodnoty. Po čtvrthodině slavím úspěch. Po návratu zjišťuji, že Pet navázal kontakt s několika moraváky. Rychlá večeře z vlastních zásob a úderem desáté uléháme k odpočinku v místnůstce sloužící jako malá lezecká stěna na vyblbnutí pro nedočkavce.
  *** Oni tam vaří Egenberg, ale je to zcela vlastní Egenberg.On ten hrábě prej byl odsaď. K potvrzení Burgova tvrzení lze uvést, že v neděli večer jsme si dali Burg jedno a já radler, jsa šoférem, a páč vypadaly stejně, ty sklenice, koštovali jsme, co je co a nějak jsme si nebyli moc jistý...
  Sobotní budíček ve 4:30h byl málem moje smrt. Až chuť na zdolání prvních vrcholů mě vykopala ze spacáku, takže ve 4:50h vyrážíme ještě za tmy úzkou pěšinkou po východním úbočí Grosser Prielu. Počasí slibuje výjimečný den, sluníčko vychází do mlžného oparu, na nebi ani mráček a já se těším na super zážitek. Někdy mezi 6:00 a 6:30 přicházíme k nástupu na ferratu, kde posnídáme (konečně) a já vidím poprvé naživo terénkozy (konečně).
  Po snídani následuje oblek do setu, první zachřestění karabinami a výstup po skalní stěně. Dále je to cca čtyřhodinový přechod podél lana se dvěma, třemi přestávkami a pokecem s předbíhajícími ferratisty (dva páry, všichni Češi). Cestou se nám dokonce povede úspěšný zářez na GC3TPBP. No nám – hlavně Petovi díky jeho vytisknuvším fotohintům. Před jedenáctou jsme konečně na vrcholu 2515 metrů vysokého Grosser Prielu. Pet se s úsměvem na líci vytasí s doutníkem velikosti basebalové pálky a podává mi ho se slovy „Na oslavu tvýho prvního pořádnýho kopce!“ Mohl jsem snad odmítnout? Ač jsem zapřisáhlý nekuřák, tak si s úsměvem zapaluji, třikrát si bafnu a zase tu kládu uhasínám, neboť jsem nechtěl Grosser Priel pokořit časově i při seběhnutí dolů za účelem nalezení nejbližší TOI TOiky.
  Dále lehký oběd, doplnění tekutin, nakrmení dravých orlů, pořádný odpočinek, pokec s dalšími moraváky (himl, oni tu snad maj hnízdo, ti moraváci, nebo co?!?) a odlov GCJVWM, čímž jsem prakticky zdvojnásobil můj dosavadní výškový kešový i nekešový rekord – zatím nejvyšší keš mnou nalezenou mám na Špičáku, což je trochu jiná liga (Jules Vinfield: „…to není hra na stejným hřišti. Není to ani stejná liga, je to úplně jinej sport!“).
  *** To byly stejný. Moraváci. Se nechali ucekat, na tu ferratu. Večer chtěli okolo, že prej si netroufaj.
  Ty ptáci, to jsou Kavčata žlutozobá. Hnízdí na vápencových stěnách a drží hlídky, neb se živí turisty. Když turisty dorazí, hlídka zpozorní, a když turisty zašustí müsli tyčkou, hlídka zakráká a hejno se zvedne zpoza hrany a zaútočí. ***
  Po vyškrábání se na vrcholek sbíháme (doslova) dolů, tentokrát ale západním směrem ke Schermbergu a Rotgschirru.
  Malá vsuvka: Může mi někdo vysvětlit, proč se každý cvok škrabe do vrchu? Aby to pak seběhl zase dolů? Má to logiku?
  Slunce začíná přímo pekelně pálit, mezi kameny se není kam schovat, tak zatínám zuby a poslušně šlapu dál. Prostě jako pravil na fóru Pet „cejtíme se jako židovskej chleba“. Voda dochází, ač se snažím šetřit, co to jde. Však on ten mozol nemůže pražit donekonečna! Po hodince narážíme konečně na zbytky sněhu, které v tom vedru roztávají, a o 30m níže dělají malý pramínek – lepší vodu jsem snad v životě nepil! U pramene usuzujeme, že na Schermberg není ani dost sil ani času, takže operativně měníme plán a pokračujeme dál směrem na Pühringerhütte a Rotgschirr. Míjíme postele uprostřed ničeho a mě se na mysl dostávají otázky typu „Kdo, kdy, proč a jak???“ Odpočinek, odlov GCPY14.
  Kolem patnácté hodiny sedáme do stínu a mažeme si nohy růžovou (!!!!) koňskou mastí – po pár minutách se hlásí o slovo pocit, jako bych stál ve žhavém uhlí. „Čoveče, já ti zapomněl říct, že ta růžová část je s chilli a je na záněty!“ No jo, alespoň jsem na další tři, čtyři hodiny zapomněl na únavu, protože nic dalšího kromě pocitu stání ve vařícím oleji necítím.
  *** No... tak sem se splet, no. Vzal jsem zbyteček koňský masti, švejcarský, hřejivý, a naředil ho českou, taky koňskou, hnědou, s konopím. To je na uvolnění svalů. Doma jsem dodatečně zjistil, že ta česká, konopná je taky EXTRA SILNÁ. Takže ve skutečnosti jsem tu českou naředil tou švajckou hřejivou. ***
  Přesto jsme se pokusili zdolat Rotgschirr ještě téhož dne za použití zkratky vedoucí skrz suťovitý splaz. V půli kopce mezi šestou a sedmou obracíme, protože není nic horšího, než když na člověka padne noc uprostřed pochodu – navíc když je dost urvaný a ještě dobré dvě hodinky od cíle. A jelikož mám docela hlad a chuť na pořádný švajnflajš, v údolí pod horou vyrážím napřed. Na Pühringerhütte dorážím ve 20:20, což dělá skorem neuvěřitelných 16 hodin na nohou!
  *** Ono já prostě nedával a zdržoval... ve skutečnosti mám sluníčko dokonce zakázaný a úplně mne oddělalo. Ta má zkratka napříč ničím, po vrstevnici kolem Rotschgiru ve výši 2000 mnm, abychom ušetřili 300 metrů dolů a zas nahoru, cestu také alespoň o hodinu a spoustu síly prodloužila – ale zase jsme si zaalpinistovali. Kupodivu nejhorší nebyly pukliny ani stěnky, ani kleč, ani popraskaný vápenec, ale posledních 50 metrů sutí a spraší... fujtajfl.
  Cesta na Rogtschir je sice značená, ale celá spodní polovina vede velmi těžkým terénem, ostrým kamením, po hřbetech jak nůž ostrých plátů, bolí to do šlapek jako prase, jako byste šli po hřbetě nějakýho jó velkýho ježka či tak něco... druhej den zjišťujeme, že jsme otočili přesně v místě, kdy se terén z kamenný hrůzy měnil na normální horskej výstup normálním svahem. V mapě značená vrcholová ferrata není ani Béčko, jen občas se člověk přidrží lana.
  Mně osobně už dost chyběly síly, ale nahoru nám chyběla hodina... risknout to, jsme na chatě před jedenáctou. ***
  První mě zdraví kuchař, třese mi tlapou, jako bych zdolal minimálně Mont Blanc (fakt, nekecám!). Napůl anglicky, napůl rukama a nohama se snažím vyzjistit, jestli ještě vaří a jestli mají ještě volné pokoje na přespání – kuchař ukazuje směrem na tabuli a mluví něco o tomátennudlích. Za 11 Euro. Tak jsem mu lámaně vysvětloval, že ještě počkám na kamaráda a že si jen dám pivo.
  Další vsuvka: Tak mě napadá, co budu dělat, až tu němčinu, popř. angličtinu, budu fakt potřebovat? Až mě v Anglii přepadne bolest zubů? Přihlásím se snad na experimentální operaci hemeroidů? Dostanu se na plymouthskou demonstraci odborářů za zlepšení situace v těžebním průmyslu? Asi bych měl zase začít pilovat slovíčka.
  Pet doráží deset minut po mně, dává si pivo a já polívku (krémovou, trochu nakyslou, se zeleninou a chlebem, prostě vynikající!). Dáváme se do řeči s dalšími Čechy (odkud, to nevím, ale opět bych typoval moravu), já si po deváté hodině odbíhám odlovit GC1EPKZ. S čelovkou to jde o poznání hůře. V deset uléháme a dopřáváme si zasloužený odpočinek.
  *** A s dalšími Češkami. Na kultury jsi zapomněl, plantážníku. A přitom to byly takové umělecké kousky!
  Na chatě mne překvapily vysoké ceny jídla, snad o dvě eura víc, než je obvyklé... hmm. Minule jsem se tu stavil jen na snídani a dostal jabko a mlíko gratis, tak jsem si toho nevšiml. Ale při markování zjišťujeme, že naopak spaní je tu za 6,50 a to je o dvě a půl méně než včera... takže to vyšlo tak nějak nastejno.
  Pokud jde o zasloužilý odpočinek, tak ten si nepamatuju. Usnul jsem dřív než mi dopadla na polštář hlava. ***
  Dovolíme si „utratit“ hodinku a půl navíc spaním, mobil řve až v šest hodin (jaká to zhýralost!) a v sedm vyrážíme ku Rotgschirru. Dnešek sliboval zamračení, takže jsme neočekávali žádné teploty, na kterých se dají smažit vajíčka. Přesto Pet ještě na poslední chvíli vyžebral od majitelky/hostinské/nevím další petku na vodu. Naštěstí. Vyrážíme na cestu, dole pod kopcem zahazujeme věci, které nebudeme potřebovat (vč. holí) a už v deset jsme na vrcholu hory. Rozhlížíme se z výšky 2261 metrů a hledáme ty slibované mraky – na obzoru nikde ani obláček, zato slunce opět začíná slušně šajnit. Nalézáme GC1EPCA, lepící páskou přiděláváme TBčko (dovnitř se nevejde a doufáme, že tam nezůstane moc dlouho), odcházíme.
  *** S tou vodou – velmi ochotně mi našli láhev, nikoli však víčko. Nejdřív zkoušeli víčko od šnapsu a pak obětavě otevřeli NOVOU limonádu, co jí lejou do piva, a špunt mi věnovali. Dvě hvězdičky za skvělý majitele chajdě navíc.
  Dole za balvanem nabíráme věci, smažíme se ve vlastní šťávě (alespoň já určitě), dřina, přechod přes další kopec (tentokrát opravdu kopec, převýšení max. 400m) krok–sun–krok, dřina a žvejkání divokého šnytlíku ve dvou tisících alespoň pro ten pocit mokra v puse. Po čtyřech sežvýkaných stvolech mi jazyk zcepeněl tak, že ho přestávám cítit.
  *** Kam se hrabe židovskej chleba na kameni pečenej – dneska se cejtím jak žába v mikrovlnce. Nebe je modrý tak, že by železničáři záviděli, a já si jen tak maně říkám – kde udělali soudruzi meteorologové chybu? Šlapu málem po slepu, sotva lezu, ten „kopec“ je totiž 300 metrů vysoká hrana na vnitřní plateau. To plató ovšem vede od jihu k severu, celej den neposkytne ani náznak stínu. Já to nepřežiju. Já tu scípnu. Zatracenej puchejř jeden zákeřnej, žlutej, obrovskej. Lhostejnej. Chudák Burg, furt aby na mne čekal. ***
  Cestou se Petovi povedlo tak šikovně zakopnout a sjet po hu… ústech z kamenité cestičky, že by se ve mně krve nedořezal. Hlavně díky nadávání, které se zespod začalo ozývat. Sice popojel jen asi o tři metry, ale holeň měl ofrézovanou dokonale.
  *** No no. Prostě mi sjel kámen pod nohou, další pod rukou a chytil jsem placana o hranu. Spad o schod níž, pak o další a ještě jeden. Chvíli jsem si připadal jak míček v tý anekdotě Pozor schody-dy-dy... pak jsem dostal do hlavy a na vteřinku vypnul. Nějak se mi povedlo pokaždý dopadnout na záda, batoh a zavěšenou přilbu, takže nakonec to vlastně nic moc nebylo. ***
  Míjíme jedinou earthku, kterou tam prostě nemůžu nechat. Navíc owner, Slovák, po kačerech chtěl jen vlastní myšlenku na téma vznik závrtů v toteskách. Napsal jsem mu traktát o permonících s maličkými krumpáčky a ještě menšími lucerničkami. Moc se mu to prý líbilo.
  *** Tuhle earthku jsme lovili minule s PeBíkem a Jeníčkem. Až na to, že oni si ji zalogovali a já, jak koukám, ne... sakra práce. Tak si ji loguji teď, s odvoláním na fotky u Jeníčkova logu – ten uprostřed jsem já...
  Puchejř konečně splnil, co meteorologové slibovali, a kolem páté se schovává sem tam za nějakej mráček. Jak se tak ochlazuje, zvedá se morálka a hned se jde tak nějak líp, rychleji a radostněji, cesta odsejpá a už je v dáli vidět to dělové ústí rokle, hop hop dolů, kolem východiště na ferratu na Spitzmauer – zbabělý Burg odmítá, že by si na ni odskočil – a to jsem se nabízel, že dole mu pohlídám věci! ***
  V sedm hodin večer konečně shlížíme z kopce na Prielschutzhaus. Dáváme si opět nepivo, pak ještě jedno, nějakou polívku a zazdíváme to nějakým šnapsem, na který nás pozvala majitelka chaty. Pokud se o někom dá říci, že by z jalový krávy vymámil tele, pak Pet by vymámil z telete jalovici:)
  Odchod od chaty se západem slunce, čelovkové noční přeskakování kořenů a kamenů. Po chvíli se nám zdá, že proti nám jde někdo do kopce – zjišťujeme, že ti šprtajzlíci, které jsme míjeli cestou tam, mají svůj fotočlánek, baterku a ledku. Inu jiný kraj…
  K autu se dostáváme totálně znavení hodinu před půlnocí (opět jsme na nohou 16 hodin) a můj spánkový deficit si po třech a půl vteřinách od usednutí do auta vybírá svou daň – usínám a budím se až na hranici. Prý jsem prospal i ten slibovaný liják, který nás měl původně chytit v neděli odpoledne, pak někdy k večeru, no a nakonec se jen odpoledne zatáhla obloha. Ve dvě v noci se loučíme.
  *** První den přechodu nějakých 1800 metrů nahoru a skoro totéž dolů, druhý den přes 1100 nahoru a přes 2 km dolů... odhad podle cestníků a mapy. ***