text: 2016: Rok, kdy bychom měli zasypávat příkopy nenávisti | Xantypa
  Začíná zápas o podobu Česka, ale taky zápas o budoucí podobu Evropské unie
  Olééééé, oléééé, to je jízda. Svist, výbuchy ohňostrojů, vyděšení psi a kočky a byli jsme strojem času vrženi do roku 2016. Do světa, který nám připadá hrozivý, nebezpečný, cizí. Vládne strach. S kým se bavíte, každý věští něco hrozného. "Bude hůř." Jako by se vytratil optimismus, naděje. Přitom se nám daří výborně, ekonomika roste, nestrádáme. Ano, nemalá část národa odmítá pomáhat jiným. To je fakt. Odtud se bere strach? Rodí se z osobní nejistoty, z nesebevědomí, že se málo spoléháme na sebe. Dědictví bolševika? Možná. Špatné vzory? Možná. Nebo taky jde o to, že jsme svobodu dostali zadarmo a neceníme si jí.
  Oč letos půjde? Co je v Česku nejpalčivější problém? Snadno můžeme vypočítat, co to není. Třeba uprchlíci. O azyl u nás žádají stovky lidí. V Německu milion. Zatím nám zřejmě nehrozí ani teroristické akce; jistě ne tolik jako Paříži, Bruselu, Londýnu, Mnichovu. Stojíme mimo hlavní proud, jsme nevýznamní a teď se to hodí. Nehrozí nám, pokud známo, ani žádná finanční krize (i když ta se dopředu asi odhadnout nedá). Zatím nemusíme čekat ani válku. Rusové mají dost starostí se sebou a Islámský stát je daleko. – Takže co je náš nejpalčivější problém?
  Víc poslouchat, míň nadávat
  Problémem jsme si my sami. Nelze nevidět, nehmatat to napětí, které panuje mezi lidmi. Nejvíc je patrné na sociálních sítích, ty se hemží útoky, nadávkami, výhrůžkami v nebývalé míře. Policie s tím prakticky nic nedělá, útoků je moc. Jen občas někdo podá trestní oznámení, výjimečně, a to už to musí být opravdu akutní.
  Je podivuhodné, jak nejdřív dění na Ukrajině a pak uprchlíci (kteří k nám nemíří) rozdělili občany. Ti, kteří chtějí pomáhat utečencům, jsou považováni za zrádce národa. Národ, to slovo se zas ozývá v podivných konotacích. Ale i přátelé muslimů a uprchlíků dokážou být zle ostří, nesnášet, možná i nenávidět. A často nejsou ochotni chápat obavy té druhé strany.
  Takže letos půjde v první řadě o to, abychom se snažili rozumět sami sobě, jedni druhým. Abychom neodsuzovali jen proto, že se někdo bojí. Obvykle nemá dost informací. Opakuje to, co slyšel. Nebo zapírá fakta. Příklad. Nějaký server napíše, že ve Francii tvoří muslimové okolo sedmdesáti procent uvězněných lidí. Zastánce uprchlíků okamžitě vypálí, že to není pravda. Hledáte čísla, zjistíte, že 70 procent i víc…
  Co to znamená? Že se nedaří integrace. Navíc muslimy ve vězeních často navštěvují nikoli umírnění, ale radikální imámové. Je dobré to vědět. Země s mnoha muslimy vědí, co udělaly špatně a že integrace je klíčová. (Vědí to i v Kolíně nad Rýnem, kde přistěhovalci loni na Silvestra masově obtěžovali a okrádali Němky.) Není to argument proti lidem, kteří utíkají před válkou. Je to argument proti nám, kteří jsme zanedbali zapojování nejen muslimů do většinové společnosti. U nás až v posledních letech začínají programy sociálního začleňování, programy, které mají za úkol postupně odbourávat ghetta (kterých stále přibývá!).
  Smysl má si nelhat, být ostražití a nabízet pomoc, kterou zvládneme. Ale nelhat si, to znamená vědět, že pomáhat můžeme, že jsme dost bohatá země a že cizince potřebujeme. Každý by se měl snažit zasypávat příkopy nesnášenlivosti. Nejen k uprchlíkům, ale i občanů Česka mezi sebou. Víc poslouchat, míň nadávat.