text: Kapitola XII. 1/2 | Liščí doupátko
  Kapitola XII. 1/2
  26. července 2008 v 19:53
  První část dvanácté kapitoly. Je kratičká.
  Celé dopoledne se trmácíme lesem, teprve za notnou dobu vyjedeme na louku. Je obrovská, plná lučních květin. Ve vysoká trávě Devil našlapuje měkčeji než v lese na skalnatém terénu a s nastraženýma ušima se zvědavě rozhlíží. Je roztomilý.
  Zvláštní, že tu nikde nemají žádné vesnice. Buď město anebo nic. Pustina. Divočina. Žádné malé vísky, na které jsme zvyklí u nás.
  Z přemýšlení mě vyruší Gabriel, který vzhlédne k obloze. "Bude pršet."
  Nejistě pohlédnu na ocelově šedé nebe. Je sice zamračeno, ale na déšť to nevypadá.
  "Jak to poznáš?" zajímá mě.
  "To jsou zkušenosti." zdůvodní.
  Aha, no jistě, povím si pro sebe shovívavě. Když se pak zhruba po půl hodině dá do deště, jsem ráda, že jsem jeho slova nezpochybnila nahlas.
  Chvíli jen zanedbatelně mrholí, jenže pak déšť zhoustne.
  "Musíme se někde schovat. Tohle se hned tak nepřežene." upozorní mě Gabriel, když jsme po pár minutách mokří na kost. Musím mu dát za pravdu.
  Od lesa jsme již příliš daleko, je pozdě se vracet, tudíž vezmeme zavděk výklenkem ve skále. Je to za větrem, takže na nás nefouká ani neprší, a když se Gabrielovi podaří rozdělat oheň, máme dokonce možnost se osušit.
  "Svlékni se." přikáže mi.
  "Cože?!" Nevěřícně se na něj podívám. To snad nemyslí vážně!
  "Povídám, aby ses svlékla." zopakuje.
  "Nebudu se před tebou svlékat." Ohradím se a cítím, jak rudnu.
  Po tváři mu přelétne jízlivý úšklebek. "Myslíš, že jsem ještě nikdy neviděl nahou ženu?"
  "Pff." Odfrknu.
  "Samozřejmě tu nebudeš sedět nahá." Uklidní mě. "Můžeš se zabalit do deky, než ti to oblečení uschne."
  Rudá rozpaky popadnu navlhlou deku a neochotně se vydám co nejdál od něj, jak mi to jen miniaturní prostory jeskyňky dovolí, abych si sundala promáčené oblečení.
  Z Gabriela voda rovněž přímo kape. Mokrá košile nasáklá vodou zprůhledněla a přilepila se mu na holé tělo. Mám tudíž možnost prohlédnout si jeho svalnatá ramena a hruď. S převlékáním nedělá žádné oplétačky, prostě si mokré oblečení sundá a přehodí přes sebe druhou deku. Nedá mi to, abych si ho neprohlédla. Vycítí, že ho pozoruji a pohlédne na mě. Okamžitě otočím hlavu na druhou stranu.
  Po tváři mu přelétne výraz, který by se dal s trochou nadsázky nazvat jako pobavený. Vzápětí zmizí za jeho chladnou maskou. Naštěstí Gabriel moje chování nikterak nekomentuje.
  Mokré oblečení nastrčíme k ohni, aby uschlo co nejdříve. Mám nejvíc napilno sledovat žlutooranžové plamínky, které oblizují dřevo v ohništi. Gabriela velmi okatě přehlížím. Bez oblečení se cítím nesvá, mám pocit, že mi musí vidět až do žaludku. Tváří se sice jako vždycky - totiž neproniknutelně a vážně - ale přesto mám pocit, že má z mých rozpaků náramnou legraci. Na jednu stranu jsem ráda, že se konečně chová trochu lidsky, na straně druhé mě pekelně štve, že zatímco on je naprosto v pohodě, já jsem šíleně nervózní. Neumím si to vysvětlit. Prvotního ostychu jsem se dávno zbavila, tak čím to?
  Kdybychom tu spolu alespoň nebyli sami...
  Pršet naneštěstí přestane až večer, když se začne stmívat.
  "Teď už nemá smysl nikam jezdit." Rozhodne rozumně Gabriel. "Zůstaneme tu přes noc."
  Oblečení máme dávno suché. Za celou tu dlouhou dobu nikdo z nás nepromluvil jediného slova. Teprve když mi Gabriel oznámí, že dnes dál nepojedeme, se odhodlám, abych ho oslovila. "Gabrieli?"
  "Nepůjdeš dnes na lov, že ne?" Vyslovím otázku, která mě pálila už od rána, nahlas.
  Přes tvář se mu mihne stín. "Proč se ptáš?"
  "Nechoď nikam." Zaprosím.
  Změří si mě zkoumavým pohledem a na chvíli se zdá, že uvažuje, zda jsem duševně v pořádku. "Proč?"
  "Vždyť tam prší!"
  "No a?" Zatváří se nechápavě. "Zase uschnu."
  Dojde mi, že tudy cesta nevede. "Nenechávej mě tu samotnou." Udělám na něj smutný obličej.
  Poznám na něm, že se hodně přemáhá, aby si nezaťukal ukazovákem na čelo. "Včera ti to nevadilo..."
  "Nevadilo?! Jak jsi na to přišel?" Vybuchnu rozčileně. "Ovšemže mi to vadilo! Co kdyby mě zase někdo napadl?!"
  "Snad se umíš bránit, ne?" Povytáhne obočí. Jako by už zapomněl, co se stalo za svítání.
  Mám chuť mu zakroutit krkem. To je takový problém říct Dobře, dnes nikam nepůjdu?!
  "A kdyby jich bylo víc?!"
  "Nikdy nechodím daleko." Ujistí mě. "Nehrozí ti žádné nebezpečí."
  Ach bože! Proč jsou ti muži tak natvrdlí?!
  "A co kdyby se stalo něco tobě?!"
  Téměř se urazí. "Mně?! Já se o sebe umím postarat!"
  "Krucinál, proč nemůžeš jednou zůstat sedět u ohně?!" Vztekám se.
  Přimhouří oči. "O co ti jde?"
  "Prostě... Bojím se tu sama. Dřív se mnou byl alespoň Kristián s Lin. Ale teď..."
  "Nic se ti nestane." Zopakuje pevně. "Já si tě ohlídám, neboj se."
  "Jako dneska, co?!" Zavrčím, ale okamžitě zase změním svůj tón z naštvaného na pokorný. "Gabrieli, prosím." Zadívám se na něj zoufale. Chvíli se vzájemně měříme pohledy a nakonec je to on, kdo kapituluje. "Tak dobře, dneska nikam nejdu."
  Moje nadšení nezná mezí. Šťastně se na něj usměji. "Děkuju."
  Bez mrknutí oka můj projev vděčnosti přejde.
  "Máš v tom vašem světě nějaké příbuzné?" Zeptá se mě po chvíli a můj spokojený výraz se mi z tváře vytratí.
  "Jo, mám." Hlesnu posmutněle. "Mámu s tátou a bráchu."
  "Chybí ti?" napadne ho.
  "Chybí." Přiznám. "Myslíš, že je nějaká šance, že je ještě někdy uvidím?" Zeptám se s nadějí.
  Pokrčí rameny. "Já nevím, Cat. Tyhle věci jdou mimo mě. Možná Felicity by ti dokázala odpovědět..."
  Smutně sklopím hlavu.
  Dlaní mi nadzvedne bradu, aby mi viděl do očí. "Musíš věřit a doufat, že to dobře dopadne." Poradí mi.
  Šokuje mě to. Vždycky si od nás držel odstup.
  Možná i on sám je svým jednáním překvapený. Všimne si mé strnulosti a pustí mě.
  Dala bych nevím co za to, abych mohla vidět, co si právě myslí. Takovou schopnost však nemám a Gabriel mi neumožní byť jen náznakem to zjistit.
  "A pomůže to?" Zeptám se, když se trochu vzpamatuji z toho nečekaně důvěrného gesta.
  "Mně to nepomohlo." Odvětí hořce a odvrátí se ode mě.
  Okamžitě pochopím, že mluví o té minulosti, před kterou nemá šanci utéct. Felicity mi nasadila do hlavy pořádného brouka, jen co je pravda.
  "Gabrieli, o čem to mluvíš?"
  "Tak Gabrieli?"
  Povzdechnu si. "Nechceš o tom mluvit. Nemusíš." Rukou mu stisknu rameno a potom ho nechám být.
  Pravdou je, že mě šíleně zajímá, na co narážel. Je mi však jasné, že pokud on sám nebude chtít, nedozvím se nic. A on viditelně nechce...
  1 Iva | Web | 26. července 2008 v 23:08 | Reagovat
  Plamínky, které oblizují dřevo v ohništi? To B se tam jen zatoulalo, nebo je to záměr? Ve spojení s ohněm se totiž spíše používá výraz olizují;) Zní to...poetičtěji;)
  Také mě maličko zmátlo, že díky tomu, že Cat není oblečená tak si myslí, že jí Gabriel vidí až do žaludku;) Já ani nevím co mě na tom tolik zarazilo XD Ale nějak mi to nejde přes pusu tak to sem aspon musím napsat XD Takové zvláštní spojení, ale ok, přimhouřím oči a dělám, že to nevidím XD
  Hele a já se vsadím že vím, co má Gabrielek za sladké tajemství! :D
  (Maličká rada na závěr:Pokud hodláš do příběhu zakomponovat více tajemství, určitě je tam zasazuj postupně a s odstupen je také odkrývej-mně se totiž třeba stalo ve Světech, že tam mám tolik tajemství, že už ani sama pomalu nevím jaká to jsou a nevím jak z nich ven XD všechno jsem totiž plánovala na konec, ať je to pořádný boom, ale zjištuji, že tudy cesta nevede...tak, to by mělo být vše XD )
  2 Denise | Web | 27. července 2008 v 9:54 | Reagovat
  No... tak tohle se ti povedlo... :o)
  Skvělá kapitola, Gabriel je super (chováním mi občas připomíná jistého učitele lektvarů xD)
  3 Lištička | Web | 27. července 2008 v 11:41 | Reagovat
  Ivě: Ano, plamínky oblizují je záměrně. A že jí vidí až do žaludku rovněž :) Ráda používám neradiční výrazy a slovní spojení.
  A velmi by mě zajímalo, co si myslíš o Gabrielově tajemství. Mám totiž pocit, že se pleteš XD Víš co? Napiš mi to do mailu, prosím ;-)
  A díky za radu, něco takového chystám :-)
  Denise: Díky :)
  4 Casey | 27. července 2008 v 17:23 | Reagovat
  Tuhle povídku prostě žeru.... moc se mi líbí a jsem ráda že už je pokráčko.... Gabriel je prostě úžasnej :-)))) Moc se těšim na další
  5 KiVi | Web | 27. července 2008 v 19:08 | Reagovat
  Noo teda nic se tam nedělo...poslední dobou se mi zdá, že ten děj docela stojí...pořád jezděj na koni do toho města ráno je napadnou ty farawinové a jedou dál...doufám, že brzo už to bude lepší ;)
  6 Lištička | Web | 27. července 2008 v 19:26 | Reagovat
  Casey: Moc děkuju :-)
  KiVi: Ano, máš pravdu. Nic se neděje :-/ Ve druhé části téhle kapitoly ale plánuji nečekaný zvrat XD Tak snad to tu nudu trošku oživí...