text: Obětování v římském chrámu | pohanskykruh
  Obětování v římském chrámu
  Dnes si povíme o tom, jak probíhaly veřejné oběti u pohanských Římanů a něco málo o státním kultu "božských císařů".
  O náboženství antických Římanů se spoustu věcí můžeme dozvědět z vykopávek v Pompejích a Herculaneu, které zničila za vlády císaře Tita sopečná erupce Vesuvu (24.8. 79 př. n. l.). Díky tomu, že obě velká města zůstala pohřbena pod tunami pemzy a sopečného popela, nedošlo k pozdějšímu vydrancování památek a archeologové dnes mohou nalézat množství svědectví o každodenním životě i náboženství obyvatel obou nešťastných měst. Herculaneum a Pompeje byly objeveny náhodně až v 18. století a svět konečně mohl spatřit takřka neporušené divy starověku na vlastní oči. Co archeologové odkryli, můžeme dodnes s úžasem sledovat. Popel a pemza z Vesuvu vytvořily takřka hermeticky uzavřený a utěsněný "poklop", který uchoval spousty veřejných budov, chrámů, lázní, amfiteátrů, lupanárů (veřejných domů), obytných budov a obchodů. Strašlivá síla ničení a zkázy rozpoutaná Vesuvem zastihla obyvatele nečekaně a těla obětí, podobná sochám, nalezli archeologové mezi ruinami budov. Přesně na místě, kde je zastihla smrt v podobě sopečného popela. Nálezy nám vyprávějí příběh občanů i cizinců, kteří za vlády císaře Tita žili v Impériu. A jejich náboženství je velmi, velmi zajímavé.
  V každém římském městě, tedy i v Pompejích, bylo centrem veřejného života fórum (v řeckém prostředí agora) – náměstí. Nejen, že na něm byla soustředěna administrativa celého města (případně celé provincie). Konaly se zde i volby. Občané zde volili své zástupce a úředníky (přímá demokracie, žádný "parlamentní kretenismus", jak nazval parlamentní demokracii G. Sorel). Volby do městského senátu se na fóru konaly každoročně. Členů městského senátu nikdy nebylo více, než 100 (jak je vidět, Pompejané byli moudrý lid). Každým rokem se také volili dva nejvyšší městští úředníci "duoviri iure dicundo", kteří byli odpovědni za administrativu a soudnictví a zároveň předsedali senátu.
  A nyní se dostáváme k samotné náboženské podstatě občanů Impéria: Nejváženější a nejvznešenější budovy na fórech v celé Římské říši nebyly správní budovy – sídla úřadů, ale chrámy. V samotných Pompejích byl původně hlavním bohem Apollón. Jeho kult si sebou z Řecka přivezli helénští zakladatelé města. Apollón Fóibos byl hlavním městským božstvem až do Sullovy diktatury, kdy tohoto Olympana nahradil v roli ochránce města Jupiter (Zeus). Samotný chrám Diova syna byl jistě velmi impozantní budovou, měl v době své největší slávy jedenáct vchodů, u kterých hořely dnem i nocí takzvané "věčné ohně", což byl důmyslný mechanismus, který přiváděl systémem měděných a bronzových trubic a pístů do nádob olej. Před budovou stál oltář z mramoru, který sem byl dopraven až z Řecka. U něho obětovali čtyři kněží, zvaní "quattuorviri". Na podlaze svatyně stál "omfalos", věrná kopie symbolického středu světa, původního "pupku světa" z Delf. Omfalos byl nedílnou součástí každého Apollónova chrámu a Pompeje tedy nebyly žádná výjimka. Samozřejmostí je také množství bronzových a mramorových soch božstva v těchto svatyních.
  Hlavní dominantou fóra v Pompejích, je ale Jupiterův chrám, na jeho severní straně. Byl vystavěn latinskými kolonisty ve druhém století před naším letopočtem. Později byly po stranách chrámu přidány dva takzvané "triumfální oblouky", jeden je zasvěcen zakladateli Impéria a prvnímu císaři Augustovi, druhý jeho nástupci Tiberiovi. Rozloha hlavní městské svatyně má úctyhodných 17 x 36 metrů. Chrámu se dnes říká "Jupiterův", ale byl vlastně zasvěcen posvátné trojici římského Capitolu: Jupiterovi, Juno a Minervě (Athéně). V samotné svatyni stálo pódium se sousoším těchto božstev.
  A teď k samotnému, v Impériu velmi populárnímu "císařskému kultu". Pokud nějaký císař potřeboval nahnat politické body, nechal se senátem prohlásit "božským", což samozřejmě bylo velice drahé, a zde jasně vidíme, že korupce kvetla už tenkrát. Po smrti mohl být tento "zbožštělý" imperátor prohlášen dokonce za boha. To se stalo například Vespasiánovi, staviteli slavného Kolosea v Římě. Vespasianus byl skutečně pozoruhodný císař a "zbožštění" si nejspíš zasloužil, neboť to byl válečník, který rozdrtil židovskou rebelii v Judeji a účastnil se invaze do Británie, kterou nařídil císař Claudius. Už jen to, že Vespasianus byl prvním provinciálem (nebyl rodilý Říman ze senátorského stavu), který usedl na imperátorský trůn, je dozajista hodno obdivu. Věčnou slávu mu zajistilo právě vybudování Kolosea, jehož slavnostního otevření už se, bohůmžel, nedožil a jeho provoz zahájil jeho syn Titus. Za Titovi krátké vlády došlo právě ke katastrofálnímu výbuchu Vesuvu a zničení Pompejí a Herculanea. Vespasiánův chrám je tedy velmi pěknou ukázkou toho, jak vypadal císařský kult. Římané Vespasiána milovali, neboť štědře rozdával z kořisti z Judské války. Uvnitř pompejského chrámu zasvěceného tomuto imperátorovi, stál velkolepý oltář z bílého mramoru. Po stranách tohoto oltáře je velmi detailně spodobněno obětování býka. Velekněz s hlavou zahalenou kápí, je obklopen řadou asistentů, z nichž každý má při obřadu speciální úkol. Oběti byly vykonávány veřejně a sledovat je mohl každý. Ovšem s jednou výjimkou: Podmínka byla, že nesmí být přítomen nikdo, kdo by mohl znevážit a poskvrnit obřad. Tedy žid (ve smyslu náboženském, ne národnostním, Žid který se stal pohanem, přítomen být mohl). A obzvláště příslušník jisté nechvalně známé židovské sekty, později známé jako "křesťané". Při obřadech válečnických bohů, například Marta a Hercula, byly vyloučeny i ženy.
  Oběť probíhala takto: Velekněz, zvaný "popa" (nepřipomíná vám to něco?) a ostatní kněží si nejdříve omyli ruce v posvěcené vodě (i toto odněkud známe). Potom hlasatel vyzval shromáždění k naprosté tichosti : "Favete linguis"! ("zadržte svůj jazyk"). Po té začali hrát pištci, aby zahnali zlé síly (pokud byly v chrámu přítomny). Kněží zahalili své hlavy záhyby tóg, aby se i oni uzavřeli před zlým vlivem a z misek s posvátnou moukou smíchanou se solí ("mola salsa") začali sypat na hlavu býka a obětní nůž. Dále byla přednesena modlitba k bohu, kterému byla oběť určena. Text musel být odříkán naprosto přesně a nesměl být popleten, to by rušilo platnost a úspěšnost celého obřadu. Pokud byla modlitba vyslovena správně, popa se zeptal prosebníka (faktického žadatele o boží pomoc, tedy sponzora, který oběť financuje) : "Agone?" ("mám vykonat?"). Když prosebník odpověděl "ano", popa udeřil býka do hlavy obětní palicí. Jakmile omráčený býk klesl na kolena, další kněz (zvaný "culterarius") otočil hlavu oběti k soše božstva a podřízl jí hrdlo obětním nožem. Tento moment byl velmi zásadní pro celý obřad, nesmělo ho nic rušit. Oběť byla pečlivě rozdělena na kusy a vnitřnosti prozkoumány kolegiem kněží, kteří z nich (po etruském vzoru) četli odpověď na prosebníkovi otázky. Vnitřnosti museli být stejně důležité, jako zevnějšek obětovaného býka. Vnitřní orgány ("exta") kněží rozřezali na malé kousky ("prosecta") a položili je na oltář, kde byly spáleny jako potrava pro bohy. Celá tato procedura byla propracována už od dob Etrusků a zdokonalována po celé generace. Jak říká dr. Paul Wilkinson: "V rukou kvalifikovaných kněží to byl ceremoniál pravděpodobně stejně zbožný, jako působivý."
  Takto tedy vypadal obřad obětování ve Vespasiánově chrámu v Pompejích. A nejen tam. Římané takto obětovali Jupiterovi v celém Impériu. Někomu se může zdát krutý a krvavý. A to jistě byl. Nesmíme však zapomínat na to, že Féničané (obzvláště Kartaginci) prováděli mnohem nechutnější věci, například Baalovi upálením obětovali malé děti. Touto hrůzou byli Římané otřeseni a nikdy nic takového nedělali. Můžeme být proto dodnes Republice vděčni, že zničila Kartágo, tento semitský vřed. Římané nikdy neobětovali takové množství dobytka, jako třeba Indové, kteří prováděli doslova krvavé hekatomby dobytka v Takšašile ještě za vlády didochů (nástupců) Alexandra Velikého. Řeči o mírumilovnosti hinduistů a jejich úctě ke všem živým tvorům v tomto světle historické skutečnosti berou rychle za své, alespoň ve starověku. Římané při svých obětech neprolévali ani zdaleka tolik krve jako jiné kultury. Pravda, měli své gladiátorské hry, ale to už je jiný příběh….
  Ilustrace: Peter Conolly
  Fotografie: Oltář Vespasiánova chrámu v Pompejích.
  Mozaika lebky zemřelého v Pompejích, ukazující duši zemřelého, jako motýla.
  Wotanismus a germánská teosofie →
  Bernhard Fionnlagh permalink
  Duben 26, 2014 12:03 pm
  Mysliči, pamatuješ si ještě na zdroje? 😀
  Květen 4, 2012 4:03 pm
  Pravoslavný kněz není vysvěcen, dokud se neožení, tudíž necítí takovou potřebu dělat to s ministrantama (samozřejmě rammsteini se najdou všude). Potkal jsem hodně pravoslavných a až na pár blbců, se s nima docela dá mluvit. Taky jim slouží ke cti, že zachovali pradávne morální hodnoty (i když mnmohé zničili). Ze skupiny křesťanů je pokládám za mnohem životaschopnější, než odpadlé katolíky a další jejich odnože.
  Květen 3, 2012 9:19 pm
  Nevíš, vzácný pane Aurelie Nordensterne, jaký je vztah řeckých nacionalistů k helénikům? Není ovlivněn "pravoslavným" tmářstvím?
  Květen 4, 2012 6:15 am
  Řecká ústava sice zaručuje absolutní svobodu vyznání, avšak definuje jako "převládající náboženství" Řecka východní ortodoxní církev Ježíšovu. Ortodoxní církev a světský stav jsou v praxi vzájemně blízce spjati. Společný souhlas je potřebný pro stavbu kostelů a církev také zablokovala v Aténách stavbu míst uctívání jiných církví. Kněží přijímají plat od státu. Prezident republiky přísahá na Bibli svatou a ortodoxnímu křesťanství je dáváno přednostní místo v náboženských předmětech v prvotním vzdělávání. Církvi také bylo umožněno udržet si své rozsáhlé portfolio finančního majetku vyňatého z daňové a rozpočtové evidence.
  Většina Řeků (95–98%) je alespoň formálními členy východní ortodoxní církve, ačkoliv zachovávání náboženských tradic v posledních letech klesá. Řečtí muslimové tvoří okolo 1,3% populace a žijí převážně v Thrákii. V Řecku je také pár římsko-katolíků, hlavně ve městě Patras, v souostroví Kyklad na ostrovech Syros, Paros a Naxos, nějací protestanté a Židé hlavně v Thessaloniki. Určité skupiny v Řecku se také snaží oživit helénismus, staré řecké pohanské náboženství- (sám jsem se účastnil v devadesátých letech zasvěcení v Olympii- jde však o projekty vesměs tajné, vázané na místa antických zřícenin- nedejbože, když se o podobném ritu dozví popové!)
  Pravoslavná či ortodoxní církev (z řeckého orthos správný, pravdivý + doxa sláva, názor, učení) je křesťanská církev složená z vícera územních církví, které dohromady tvoří pravoslavné společenství. Pravoslavné církve mají své počátky v prvotní křesťanské obci v Jeruzalému a dále pak ve východní části římské říše, proto bývají někdy označovány též jako východní církev. Ke konci prvního tisíciletí postupně narůstalo napětí mezi východní a západní církví, které vedlo až k velkému schizmatu (1054), které dodnes nebylo překonáno. Přesto je nauka pravoslavné církve v některých ohledech relativně blízká nauce římskokatolické a mezi oběma církvemi pokračuje dialog. K pravoslavné církvi se hlásí nejvíce křesťanů po církviřímskokatolické. Jedná se především o obyvatele Řecka, Ruska i dalších slovanských zemí. Pravoslavní věřící, původně emigranti, však obývají i mnoho jiných zemí, velké komunity pravoslavných věřících existují např. v USA, Kanadě nebo Austrálii.
  Květen 3, 2012 1:49 pm
  Já jsem tuhle Vidalovu knihu nečetl a dlouho už ji po antikvariátech sháním…. Nicméně, mám moc rád jeden jeho citát: "Největším neštěstím, které kdy lidstvo postihlo, je křest'anství." 🙂
  S jeho osobním životem bych asi nesouhlasil, ale v této větě má rozhodně pravdu….
  Květen 3, 2012 8:34 pm
  Příteli, já ti jí přivezu na Sázavu! Tu knihu!
  Květen 3, 2012 8:36 pm
  änebo ještě líp:
  http://www.direto.cz/Vyhledat/Julianus-Vidal-Gore/
  Květen 4, 2012 11:43 am
  Květen 2, 2012 1:35 pm
  Tady ještě něco zajímavého o Apostatovi: http://scienceworld.cz/historie/soumrak-antickeho-sveta-4430
  Květen 3, 2012 6:35 am
  Znám, znám. A hlavně Vidlovu knihu MÁM! malý úryvek ze závěrečné kapitoly:
  Libanios:
  Sedím o samotě v pracovně.Julianovy písemnosti jsem uložil do skříně.Tato záležitost skončila.Svět, který se Julianus snažil zachovat a obnovit, zmizel- ale nebudu psát navždycky- protože kdo může znát budoucnost? Dnes stojí před branami barbaři. Až prolomí hradby, nenajdou žádnou cennou kořist, pouze zpráchnivělé zbytky. Duch zašlé civilizace vyprchal. Budiž. Celý večer jsem četl Plotina. V jeho smutku nacházím jakousi zvláštní útěchu. Dokonce i když píše: Život tu na Zemi s pozemskými věcmi je jako klesání ke dnu, porážka, zlomená křídla… Křídla nás už vskutku nevynesou do výšky. Potápíme se. Porážka je jistá. Jak píšu tyto řádky, lampa s prskáním dohořívá a kruh světla, v němž sedím, se zmenšuje. Brzo pokoj pohltí tma.Vždycky jsem se bál, že taková bude i smrt. Co jiného mě však ještě čeká? S Julianem odešlo i světlo a dnes nezbývá než dát se pohltit tmou a doufat v nové slunce a v další den, zrozený ze záhadných hlubin času a lidské touhy po světle. (Gore Vidal-Julianus-Svoboda, Praha, 1992)
  Květen 3, 2012 6:42 am
  http://wikipedie.blogspot.com/2007/09/jak-kesant-graselov-vyhubili-msk.html
  Květen 1, 2012 1:05 pm
  Díky za dopln'ující informace.
  Neovládám jazyk Anglosasů, tak nevím o žádném filmu.
  Květen 1, 2012 4:07 pm
  K TÉMATU: vztah Římanů a Germánů – dokumentární film: kultura, války, náboženství,runy:
  Květen 1, 2012 1:04 am
  Pěkný článek, Mysliči.
  Kartágo se od Židů dost zásadně lišilo. Jeho elity necítily rasovou výlučnost. Už kolem roku 1200 př.n.l. do fénických měst přišlo nezanedbatelné množství Achájců, kteří se smísili s tamními elitami. Kartáginští pohlaváři si brali libyjské i hispánské ženy; například jediná Hannibalova manželka byla Hispánka. Takže rasový instinkt jako u Židů Kartáginci neměli. A jejich kultura se postupem času čím dál víc sjednocovala s tou středomořskou a i kult dětských obětí prý postupně ustával.
  Není někde starořímský obětní rituál zpodobněn ve filmu?
  Květen 1, 2012 10:06 am
  Několik doplňků k jinak skvělému článku:
  1.) velekněží byli v Římě členy kolegia pontifiků, jemuž předsedal pontifex maximus sídlící v tzv. Domu publica na Via sacra, nedaleko Fora Romana; kněží císařského kultu se nazývali augustalové (i rod Flaviovců /Vespasián, Titus, Domicián/ měl takové kněze: flavii augustali)
  2.) i Římané kdysi obětovali lidské bytosti – naposledy během tažení Hannibala Itálií, za odvrácení útočníka: na Foru byli zaživa zazděni dva Galové a Řekyně…. Hannibal skutečně tažení na Řím zanechal, na místě, kde se zastavil Římané postavili svatyni Odvracejícímu obránci- legenda praví, že když na svém černém hřebci objížděl okolí římský hradeb, viděšl spoustu Římanů na cimbuří – na otázku co to tam ti lidé dělají, mu římští přeběhlíci odpověděli, že občané v rámci pravidlené dražby draží veřejný pozemek na němž stojí punský tábor – nato se Hannibal vzdal pokusu oblehnout a dobýt Město
  3.) jako znamení při oběti se rovněž asledovalo, zda vás obětovaný býk postříkal z tepny krví: mohutný a bohatý gejzír krve, který vás zmáčel "od hlavy k patě" byl počítán za dobré znamení…. obřad nesměl narušit žádný pes – tato zvířata byla považována za chthonická a nečistá
  4.) od dob císaře Augusta drželi titul pontifex maximus (nejvyšší velekněz) císařové a to až do doby císaře Gratiana (375 – 383), který, jakožto fanatický křesťan titul i nabízené roucho odmítl – titulu se zmocnil římský biskup – od těch dob je součástí titulatury papežů
  5.) poslední pohanská oběť učiněná bohům se udála v V. století, r. 462 před bitvou u Aureliana (Orléans) v Galii- jejím iniciátorem byl římský vojevůdce Flavius Aegidius, který pak v bitvě porazil hordy Vizigótů… mimochodem Aegidiovým synem byl Syagrius, poslední nezávislý římský vládce Galie (Soisssons) po pádu Západní říše (476), nazývaný Rex Romanorum a poražený i popravený r. 486 franským králem Chlodovechem (Chlodvíkem)
  6.) úplně poslední na veřejnosti "známý" pohan měl být údajně Jan z Kappadokie, jeden z prétoriánských prefektů císaře Justiniána (VI. století), který, vcházeje po nocích do křesťanských chrámů mumlal bezbožné "modlitby" (Prokopios, Jordanes)
  7.) poslední obětování v kapitolském chrámu je zaznamenáno z r. 394 n.l., kdy byl Řím pod vládou usurpátora Eugenia (proti bigotnímu katolíkovi Theodosiovi) jen vlažného galilejce, jenž sympatizoval s pohanskou aristokracií a stranou starořímanů (Symmachus, Nicomachus Flavianus, Praetextatus)