text: INTERVALY, část 1. Půltón kam se podíváš | Muzikantiakapely.cz
  INTERVALY, část 1. Půltón kam se podíváš…
  Jako první byl tón a vedlo se mu dobře. Pak k němu ale přibyl další a lidé najednou potřebovali pojmenovat vzdálenost, která vyvstala mezi prvním a druhým tónem. Tak vznikl interval.
  Nebojte se, nebude to pokačovat stejně, ale chtěl jsem čtenářovi zasadit do hlavy představu, kterou by měl mít do konce tohoto článku (a svého života). A jak už jste asi pochopili, tak v prvním díle naší nové série se budeme zabývat intervaly, které jsou základní měrnou jednotkou v hudbě.
  V hudbě se pod pojmem interval zkrátka chápe vzdálenost dvou tónů.
  A může to být vzdálenost časová, tedy jaká doba uplyne mezi dvěma tóny (lépe řečeno zvuky). A v notovém zápisu, ale i při běžném užití tyto intervaly známe pod názvy jako nota celá, půlová, čtvrťová, jeden takt, hudební věta atd…
  Intervalem v hudbě ale především myslíme výškovou (frekvenční) vzdálenost mezi dvěma tóny. Dá se také říct rozdíl, vztah, nebo poměr dvou tónů. Může se jednat o dva tóny jdoucí po sobě (melodický interval), ale také znějící současně (harmonický interval, neboli souzvuk):
  Prazákladní interval se jmenuje oktáva
  …a ta je vždy rozdělena na dvanáct půltónů (malých sekund), asi tak, jako je jeden metr rozdělen na menší – stejně velké části.
  Oktávu můžeme ještě hlouběji rozdělit na 1000 centů a tato jednotka se používá především v ladičkách a nauce o různých druzích ladění. Pro hudbu jako takovou ale v našich končinách používáme jako nejmenší vzdálenost jeden půltón – maximálně čtvrtón (o něm bude řeč v dalším dílu). Oktáva je dvojnásobkem původního tónu a je koncem jednoho frekvenčního cyklu a zároveň začátkem cyklu nového.
  Že můžete oktávu použít jako pravítko, stejně tak, jako když měříte s normálním pravítkem. Vyberete si prostě základní tón (a může být kterýkoli) a víte, že po dvanácti půltónech (pražcích/klávesách) bude opět stejný tón, ale o oktávu výš (či níž). VŽDY a ať se děje cokoli! Nezáleží na názvu tónu, použité stupnici, akordech a už vůbec ne na nějakých notách. Záleží pouze na tónovém rozsahu Vašeho nástroje. V příští části tohoto dvou dílu si povíme proč to tak vlastně je.
  Abyste si tedy osvojili intervaly, tak vám stačí naučit se těchto dvanáct intervalů a můžete je použít od jakéhokoli tónu! Není to nádhera?
  Představte si to jako nekonečnou řadu tónů a oktávu pak posunujeme libovolně po této řadě:
  Bráno do důsledků:
  To, co nám tedy vzniklo je vlastně chromatická stupnice. Což je stupnice, která obsahuje všechny dostupné intervaly v oktávě. Pokud budeme mít základní tón třeba C a budeme chtít vytvořit prostou stupnici Cdur, tak z chromatické stupnice vynecháme intervaly: b2, b3, #4, b6, b7 a vznikne nám číselná řada – 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (tedy v tomto případě tóny C, D, E, F, G, A, B, C). Pokud od stejného tónu chceme udělat stupnici mollovou (Cmoll aiolská), tak vynecháme intervaly se znaky: b2, 3, #4, 6, 7 a vznikne nám řada: 1, 2, b3, 4, 5, b6, b7, 8 a z toho pak získáme tóny: C, D, Eb, F, G, Ab, Bb, C – což je skutečně stupnice Cmoll aiolská (přírodní). Pokud budu chtít zkonstruovat tu samou mollovou (aiolskou) stupnici od tónu D, tak intervalové složení bude opět stejné: 1, 2, b3, 4, 5, b6, b7, 8, ale tóny budou tentokrát: D, E, F, G, A, Bb, C, D. No a když v této stupnici uděláme malou změnu a z intervalu b7 (malá septima) uděláme interval se znakem 7 (velká septima), tak dostaneme z aiolské mollové stupnice harmonickou mollovou stupnici (1, 2, b3, 4, 5, b6, 7, 8 = D, E, F, G, Ab, B, C). Proto je výhodnější pamatovat si intervalové složení stupnic/akordů a nikoli konkrétní tóny, které si totiž snadno odvodíme a nebo najdeme na nástroji. Až se budeme zabírat stupnicemi a akordy, tak se nám tato znalost velmi hodí.
  Základní intervaly, jejich oficiální názvy
  Teď si ale ještě postupně projdeme všechny základní intervaly, jejich oficiální názvy a také kde je můžeme najít na klaviatuře či hmatníku.
  V animaci vidíte, že zatímco klaviatura má pouze jednu možnost jak zahrát nějaký interval, tak na kytaře těch možností bývá více – podle toho ve kterých místech hmatníku se nacházíte.
  1) První interval se technicky správně jmenuje čistá prima. V případě primy může být vzdálenost mezi tóny pouze časová, protože se jedná o totožný tón a prima proto žádný půltón neobsahuje. Pokud ale dva nástroje hrají zároveň tentýž tón, tak také produkují interval primy, neboli hrají unisono. Na klaviatuře unisono nezahrajeme, ale na kytaře většinou ano. Primu si můžeme zapamatovat pod číslem 1 a znamená tedy základní tón – zahraný po sobě, či současně.
  b2) Po primě následuje interval malé sekundy, jemuž také říkáme půltón.
  Malá sekunda vznikne, pokud zahrajeme dvě k sobě přiléhající klávesy (či políčka na jedné struně kytary). Jelikož se jedná o malý interval, tak pro něj použijeme znaménko bé (jako malý) a za ním číslovku 2.
  2) Pokračujeme intervalem velké sekundy, neboli celého tónu. Interval velké sekundy obsahuje vždy dva půltóny a tudíž mezi základním tónem a intervalem celého tónu bude jeden tón mezi. Ať už půjde o jednu klávesu či jedno vynechané políčko na struně.
  Velkou sekundu si zapamatujeme pod číslem 2 bez znaménka.
  Pomocí půltónů a celých tónů můžeme v oktávě sestavovat diatonické stupnice (jako je ultimátní Cdur) a také módy diatonických stupnic. Blíže se s tím seznámíme v díle o stupnicích.
  b3) Dalším intervalem je malá, neboli mollová tercie.
  Tento interval je tvořen ze tří půltónů.
  Opět malý interval a tedy použijeme znaménko bé a za ním trojku. Tercie jsou významnými intervaly, protože pokud dáme dvě tercie k sobě, tak získáme základní akord (kvintakord). Pokud bude mít stupnice či akord od základního tónu malou tercii, tak půjde vždy o mollovou stupnici a nebo akord. Jakmile mám mezi sousedními tóny dvě vynechaná políčka, tak vím, že jsou ty tóny ve vztahu malé tercie.
  3) Po malé tercii logicky přichází tercie velká a nebo taky durová. Od základního tónu k velké tercii můžeme najít čtyři půltóny. A dáme mu znak 3.
  Pokud má akord mezi 1. a 2.tónem velkou tercii a mezi 2. a 3. tercii malou, tak půjde vždy o durový kvintakord. Například akord Cdur je tvořen tóny: C <velká tercie> E <malá tercie> G. Naopak pokud bude první tercie mollová a druhá durová, tak se bude vždy jednat o mollový kvintakord (C <malá tercie> Eb<velká tercie> G). Pokud budou obě tercie velké, tak vznikne kvintakord zvětšený (C – E – G#), pokud obě tercie malé, tak kvintakord zmenšený (C – Eb – Gb).
  4) Dalším interval je čistá kvarta a jak už asi tušíte, tak v tomto případě můžeme čistou kvartu rozdělit na pět půltónů.
  Kvartu si snadno vybavíte z volání Ho-říí. Hodně nástrojů je laděno do kvart (kytara ve standard. ladění = E <kvarta> A <kvarta> D <kvarta> G <zvětšená kvarta> B <kvarta> E). Jedná se o doplňkový interval kvinty (doplňkové intervaly budou na pořadu dne v příštím díle). Jde o čtvrtý nejkonsonantnější interval.
  Kvartu si zapamatujeme pod číslem čtyři, bez znaménka.
  #4/b5) Známe ještě jeden interval kvarty a to je kvarta zvětšená (či zmenšená kvinta).
  Obsahuje šest půltónů (tedy půl oktávy) a jistě si jí zapamatujete, protože se v minulém století zpopularizovala jako "ďábelský interval" – bylo to sice díky chybnému překladu, nicméně tento název sedí. Tohle označení bylo prostě dáno jejím tajemným, vábivým zvukem a obtížnou "zpívatelností".
  Ještě pro zajímavost uvedu, že ve stylu blues dostala zvětšená kvarta název "blue(s)tone" a (nejen) blues by bez ní znělo mnohem chuději. Zvětšenou kvartu můžete jasně slyšet v intru písně Black Sabbath od skupiny Black Sabbath (z alba Black Sabbath).
  Zvětšenou kvartu/zmenšenou kvintu můžeme zapisovat dvěma způsoby, ale já osobně jsem zvyklý na #4 (může být i +4) a nebo b5/-5).
  5) Další interval je čistá kvinta, obsahuje sedm půltónů a společně s primou a oktávou jde o nejčistěji znějící interval.
  Kvintu si zapamatujeme pod číslem pět. Kvinta je velmi důležitý interval, jak si ukážeme v dalším díle. Jde o vlastně skoro přesně o 3/4 frekvence oktávy. Pokud základní tón má frekvenci 440Hz, jeho oktáva 880Hz, tak kvinta by měla mít frekvenci 660Hz (jelikož ale používáme rovnoměrně temperované ladění, tak skutečná hodnota tohoto tónu (E) je stanovena na 659Hz). Proto ostatně zní tak čistě a mocně, protože její frekvence (kmitočet) nekoliduje s frekvencí základního tónu, ale "zapadne" k němu (není v protifázi).
  b6) Následujícím intervalem je malá sexta, obsahuje 8 půltónů.
  Označíme jí znaménkem bé a číslovkou šest.
  Dá se říct, že všechny malé intervaly znějí smutněji či "napjatěji" než intervaly velké a malá sexta v tomhle není jiná. Bez malé sexty bychom nemohli po akordu Cmoll zahrát akord Fmoll (jelikož akord Fmoll obsahuje malou sextu pro tón C).
  6) Hned po ní můžeme zahrát interval velké sexty a ta se dá rozdělit na devět půltónů.
  Pokud vezmeme základní stupnici Cdur (C D E F G A B), tak velká sexta pro tón C bude vždy tón A a za použití tónů této stupnice na něm můžeme vystavět akord Amoll (A-C-E). Pokud opět použijeme tóny ze stupnice Cdur, ale jako základní tón zvolíme tón A, tak budeme hrát stupnici Amoll aiolskou (A B C D E F G).
  b7) Téměř finálním intervalem je malá septima, obsahuje 10 půltónů. A pokud jste někdy viděli u názvu akordu číslo 7, tak obsahuje právě malou septimu. V našem případě jí přiřadíme znaménko bé a číslovku sedm.
  7) Předposlední interval je velká septima, ta má od základního tónu vzdálenost 11ti půltónů.
  Velkou septimu si napíšeme jako číslovku sedm, bez znaménka.
  Jestli vám něco říká akordová značka maj7, tak tento akord obsahuje právě tento interval velké (durové) septimy.
  8) Posledním intervalem je již zmíněná oktáva a jak již víte, tak vždy obsahuje dvanáct půltónů.
  Jak už Vám asi došlo, tak oktáva může zároveň být i primou pro další cyklus (násobek).
  Tak to bychom pro dnešek měli, ale ještě je nutno dodat, že se můžete setkat i s intervaly většími než oktáva, jsou to nona (9), decima (10), undecima (11), duodecima(12), tercdecima (13), kvartdecima (14) a kvintdecima(15). Tyto intervaly používáme hlavně při tvoření a pojmenovávání akordů, takže se na ně také koukneme v dalším díle.
  A jak na cvičení intervalů?
  Pro pochopení a zapamatování intervalů je skvělé si vzít tužku a papír a každý jednotlivý interval si spojit s číslem, či znakem. Určitě je taky dobré si osvojit oficiální názvy intervalů a to kvůli komunikaci s ostatními hudebníky a učiteli ZUŠ.
  Nejlepší ale samozřejmě je spojit si jednotlivé intervaly s jejich zvukem (a hmatem) na Vašem vlastním nástroji. Můžete to cvičit tak, že si zvolíte libovolný základní tón a k němu si budete zkoušet zahrát všechny zmíněné intervaly od libovolného základního tónu. A pomáhá si intervaly broukat/zpívat, protože tím svému mozku dáte ještě více podnětů jak si zvuk intervalů "osahat". Postupně tak budete budovat svůj vlastní relativní sluch a později začnete intervaly identifikovat ze samotného poslechu.
  V následujícím článku o intervalech se podíváme na:
  vrchní a spodní intervaly + doplňkové intervaly, zvětšování a zmenšování intervalů, intervaly větší než oktáva a něco málo si povíme o temperovaném ladění a o čtvrttónech na kytaře.
  Jestli po dnešku ještě trochu tápete, tak nezoufejte, ale vydržte do dalších dílů, kde se budeme zaobírat akordy i stupnicemi, které teprve vznikají ze zmíněných intervalů a jsou nezbytné pro "hlavní secvaknutí". Mezitím je výborné vstřebávat informace ze všech ostatních zdrojů – ať už z knih, článků či z Youtube videí.
  Rád Vám také pomůžu osobně, takže mi můžete psát své palčivé dotazy a komentáře a já odpovím jak nejlépe budu umět.