text: Krajináři obvykle řadí fotografie do sérií. Výsledkem je výstavní soubor, nebo kniha či jiná publikační forma. Aby toho mohl fotograf dosáhnout, tak musí mít zpracovaný alespoň hrubý scénář, jak bude konečný soubor vypadat. Jedná se tak o cílevědomou činnost a nikoliv o náhodně vzniklé fotografie.
  Ač se to nezdá, krajina fotografa vystavuje mnoha technickým problémům. Na rozdíl od ateliérové práce, kde si můžeme ovlivnit nasvícení scény tak, abychom ji mohli korektně naexponovat, se musíme v krajině přizpůsobit konkrétní světelné situaci.
  Hlavním světelným zdrojem v krajině je slunce. To putuje po obloze a v každou denní hodinu a roční dobu svítí na stejnou část krajiny z jiného úhlu a jinou intenzitou. Proto se některá místa dají vyfotit jen v určitou roční dobu, mnohdy jen pár dní v měsíci, kdy má slunce určitý sklon a nasvítí námi zvolenou scénu, tak, aby se dala korektně exponovat. Stejně tak, jak se mění intenzita slunečního světla, tak se mění i jeho teplota chromatičnosti – barevné spektrum.
  Oblačnost funguje v krajině jako nestabilní difuzér. Jestliže exponujeme dlouhým časem, tak nám mohou putující mráčky po obloze významně ovlivnit expozici. V okamžiku, kdy zakryjí slunce, tak se změní hodnota expozice a rázem máme snímek podexponovaný. Pokud snímáme větší celek, tak nám mohou mráčky dělat nepříjemné šmouhy na krajině.