text: Siriovo rozhodnutí | Where dreams never end
  Siriovo rozhodnutí
  7. listopadu 2010 v 1:33	| Hopísek	| Život není pohádka
  Christine seděla u nebelvírského stolu, ukusovala z topinky, kterou si vybrala k snídani, ani nevnímala její chuť, a s pohledem upřeným ke vstupu do Velké síně netrpělivě vyhlížela svou sestru. Doufala, že přijde, potřebovala s ní mluvit, ovšem dobře věděla, jak nemožné to bude přímo tady, před zraky všech a hlavně před jejich bratrancem, jenž neměl Chris nikdy rád, ale ona k němu kdysi dávno vzhlížela. Avšak blondýnka věděla, jak říct své sestře, s níž měla úžasný vztah, kde a kdy se sejdou bez použití hlasivek. Tento způsob komunikace používaly často, při čaji s rodiči, někdy i jejich přáteli, na večírcích, které je nudily, a věděly, že je stoprocentně spolehlivý.Častým používáním postupně vypilovaly veškeré nedostatky a nikdo na nich již nedokázal poznat, že nejsou duchem přítomné.
  Elizabeth se sice na snídani dostavila, jenže až ve chvíli, kdy mladší ze sester Malfoyových odcházela spolu s Mandy na první hodinu.
  Musíme si promluvit! Stačila jí pouze oznámit, na víc nebyl čas.
  Liz nepatrně přikývla. Počkej na mě po vyučování u skleníků!
  Christine to vzala na vědomí a přidala do kroku, neboť za Mandy trochu zaostávala.
  Celé vyučování byla duchem nepřítomná. Několikrát do ní musela Mandy drcnout, když se jí některý z profesorů na něco ptal.
  Když profesorka McGonagallová Chris potřetí vyvolala a ta nereagovala, došla jí trpělivost. "Slečno Malfoyová, pokud nebudete dávat pozor, budu nucena vám dát školní trest!" varovala ji.
  "Omlouvám se," zamumlala Tine, zrudla a bylo na ní vidět, že by se nejradši stala neviditelnou.
  "Tak nám povězte něco o zvěromázích!" vyzvala ji.
  Chistine se nadechla. "Zvěromág je člověk, který se umí proměnit v jakékoliv zvíře, které si vybere, avšak zachová si přitom svou moc."
  "Ano. Proč je důležité právě to, že si uchová svou moc?" položila profesorka další otázku, tentokrát již celé třídě.
  Chrisina ruka vylétla bleskovou rychlostí vzhůru.
  Profesorka zvedla obočí. "Slečno Malfoyová?"
  "Protože například vlkodlaci při přeměně zapomínají, kým jsou ve skutečnosti, mohou napadnout člověka, i když jako lidé jsou sebehodnější."
  "Správně, pět bodů."
  Tine se pousmála.
  Blondýnka z Nebelvíru přešlapovala u skleníků a třela si rukama paže, na září byla poměrně zima, i když svítilo slunce. Foukal studený vítr, čechral lidem vlasy, ale také se jim dostával pod kůži a tak se nikdo radši venku příliš nezdržoval. Člověk by hádal, že je tak polovina listopadu a ne doba o dva měsíce dříve.
  "Ahoj Chris, promiň, že mi to trvalo tak dlouho, ale zbavit se Luciuse nebylo snadné, Narcissa mě kryje, ovšem nemůžu se zdržet dlouho, aby mu to nebylo podezřelé," omlouvala se Elizabeth, zatímco rychlými kroky kráčela ke své mladší sestře.
  Chris se vrhla Liz kolem krku a rozplakala se. Ta ji pevně objala, hladila po zádech a trpělivě čekala než se uklidní. Trvalo to hodnou chvíli, avšak Elizabeth to své mladší milované sestřičce jediným slůvkem nevytkla.
  "Copak se stalo, zlatíčko?" zajímala se Beth, když se Tine uklidnila natolik, aby mohla mluvit.
  Nebelvírská studentka popotáhla, vykroutila se ze sestřina objetí a pohlédla jí do očí. "Já jsem holkám všechno řekla."
  Liz se zamračila. "Co všechno?"
  "Úplně všechno," odpověděla pomalu.
  "I o Kruvalu?"
  Christine pomalu přikývla.
  Elizabeth to překvapilo, kousla se do rtu, načež se zhluboka nadechla. "Myslíš, že to bylo správné rozhodnutí? Já tě nechci kritizovat, ale taky bych nerada, abys toho někdy v budoucnosti litovala."
  Pokrčila rameny. "Já nevím, ale kdybych jim to neřekla, tak...prostě...netuším, jak by to dopadlo."
  "To netušíš ani teď!" připoměla ostře své mladší sestře Beth.
  Christine se v očích zračil bolestný výraz. Doufala, že ona ji soudit nebude, že to pochopí! Podle všeho nepochopila, proto blondýnka z Nebelvíru jenom zavrtěla hlavou a otočila se k odchodu, v modrých očích měla slzy. Udělala sotva dva kroky, když ucítila stisk sestřiny ruky na svém předloktí. Zastavila se, ale neotočila, nechtěla, aby věděla, že ji dohnala k slzám.
  "Promiň," zašeptala Liz a donutila sestru otočit se. "Ach, promiň!" objala ji, když si všimla slz, jež se leskly v jejích očích.
  "Doufala jsem, že mě pochopíš!" Tine se vykroutila z jejího objetí. "Alespoň ty! Spletla jsem se! Jsi stejná jako všichni ostatní ze Zmijozelu! Stejná jako rodiče! Ale něco ti povím! Jsem ráda, že jsem to holkám řekla, protože i kdyby to řekly, nemůžou mi tím ublížit víc než ty!" Christininy oči naplňoval bolestný výraz.
  Elizabeth se nadechla, aby se mohla hájit a omluvit, ale Chris už běžela k hradu. Odtrhla zrak od sestřiných vzdalujících se zad, opřela se o stěnu nejbližšího skleníku a zadívala se k nebi. Chápala její rozhořčení, vždyť neměla žádné právo být na ni taková, soudit ji, ale bála se, aby netrpěla, nakonec se však stejně ukázalo, že nejvíc jí ublížila ona. Jen pouhé pomyšlení na bolest, jež sestře způsobila, rozbíjelo její srdce na milion malinkatých kousků. Nejhorší na tom všem ale bylo, že Chris měla pravdu, když tvrdila, že je stejná jako její spolužáci ze Zmijozelu, i když patřila k těm mírumilovnějším. K těm, kteří se rozhodně nehodlají přidat k Voldemortovi.
  Jakmile se nebelvířanka dostala do relativního bezpečí hradu, zpomalila. Všude se potulovala spousta lidí, ale naštěstí nepotkala žádnou z kamarádek ani bratrance, setkání s ním by jistě nedopalo dobře, neboť Chris nebyla v takovém psychickém rozpoložení, aby se mohla bránit jeho výhružkám a zastrašování.
  Právě zabočila do chodby, na jejímž konci se nacházel vchod do nebelvírské společenské místnosti, když zaslechla, jak někdo volá její jméno, zastavila se, otočila a mírný úsměv vytvaroval její rty.
  "Už jsem myslel, že na mě nepočkáš," vyhrkl, když rychlou chůzí došel až k blondýnce.
  Tváře jí polila červeň.
  Sirius si toho všiml a musel uznat, že takhle byla snad ještě krásnější než normálně, avšak nemohl se tím dlouho zaobírat, potřeboval s ní mluvit o samotě a lepší příležitost by se mu těžko naskytla. "Chci se tě na něco zeptat."
  Tine stáhla přemýšlivě obočí, o čem by tak s ní mohl chtít mluvit? "Povídej," vybídla ho, její zvědavost byla poměrně velká.
  "Víš, uvažoval jsem, že pojedu na ten výměnný pobyt."
  "Aha," dívka trochu zaraženě přikývla.
  "Po škole se nesou fámy, že ty tam musíš jet, tvé jméno je prý na seznamu od začátku," vyčkávavě na ni pohlédl.
  Chris stále netušila, kam tím míří. "Bohužel je to pravda," potvrdila mu s povzdechem.
  "Nevadilo by ti, kdybych se přihlásil? Třeba mě Brumbál vybere," pokrčil rameny.
  Christine překvapeně zamrkala. "Ty se mě vážně ptáš, jestli mi to nebude vadit? Siriusi, to, že je moje jméno na tom seznamu od začátku přece neznamená, že potřebuješ moje svolení k tomu, aby ses mohl přihlásit. Mně je v podstatě úplně jedno, kdo tam bude. Pro mě se tím totiž vůbec nic nezmění. Vždyť já tam vůbec nechci!"
  Sirius se zamračil. "V tom případě nechápu, proč tě tam posílají."
  Dívka se nadechla. "Původně jsem myslela, že kvůli rodičům, kteří mě chtějí nechat dál studovat v Kruvalu, ale Brumbál mi zaručil, že se vrátím zpátky. On sám tvrdí, že mi to pomůže v překonání...ehm...jedné věci, která se mi tam kdysi stala."
  Černovlasý chlapec se stále mračil, nyní přemýšlivě. "Přihlásím se!" prohlásil rozhodně. "A pojedu s tebou, i kdybych musel přemluvit celou školu, abych mohl jet!"
  "Proč?" bylo jediné, nač se zmohla. Nechápala ho.
  Sirius se pouze pousmál a trhnul neurčitě hlavou.
  1 shadowofhope | Web | 1. července 2011 v 18:48 | Reagovat
  táto poviedka sa mi velmi páči dúfam že ju niekedy dokončíš
  2 Hope | Web | 1. července 2011 v 19:57 | Reagovat
  určitě ji dokočím, je jedna z mých nejoblíbenějších =o) ovšem její psaní otevírá staré rány, ale s tím se vypořádám ;o)