text: Blog.cz	> ...	> Archiv	> Leden 2015
  Smrt jen na vlastní nebezpečí.
  24. ledna 2015 v 20:14 | Kamča
  Drazí, hluboce se omlouvám, že jste o mně neslyšeli několik dlouhých měsíců. Důvodů je hned několik. Začala jsem se více věnovat videím na YouTube, chodila ven, uzavřela se, v mém životě proběhlo několik významných změn. Je zde ale jen jedna věc, kterou vám chci hlouběji přiblížit. Předem říkám - NEBUDE OPTIMISTICKÁ, nebude hraná. Je to věc, kterou právě prožívám hůř než hluboko uvnitř, prožívám ji naplno. Nemůžu se jí zbavit už několik měsíců a pomaliu cítím, jak vyhasínám. Ach ano, Kurte Cobaine, dochází na Tvá slova.
  Nevěřím tomu, že zde bude někdo z vás, kdo mě pochopí, kdo porozumí mně a mým pocitům. Už několik měsíců, možná i let, se potýkám s depresí. Ale není to asi úplně běžná deprese. Ano, několikrát jsem se pokusila vzít si život, využívala šance, že to můžu změnit, že můžu odstranit tu neskutečnou bolest z mého těla smrtí, jenže to nevyšlo. Nikdy. A tak si říkám - when everything is not okay, it's not over... Nevím, zda někdo z vás někdy slyšel o takové možnosti "empatie", ani si nejsem jistá, jestli mi někdo z vás uvěří, ale musím to říct. Alespoň vám tak osvětlím to, proč si sahám téměř každý den na dno.
  Vím, že mnoho lidí odsuzuje sebevraždu jako strašně sobecký čin, kdy se jen někdo zabije a nemyslí na pozůstalé. Ano, je na tom velká část pravdy, ale přiznejme si, že je pro toho člověka důležité především osobní blaho a pokud cítí, že není šťastný, že jediným řešením je smrt, nejspíše si vybírá právě tuto cestu a už nikdy necítil bolest. Neříkám, že je to správné, sama se snažím lidem takové činy vymluvit a navést je k lepší cestě, k motivaci a radosti. Jenže se ve mně vyskytuje problém, kterého už se jen tak nezbavím. CÍTÍM EMOCE DRUHÝCH.
  Tím nemyslím, že mám jen cit pro empatii, to má poměrně dost lidí, ale já cítím emoce lidí, které moc nevídám, se kterými nejsem moc v kontaktu. Tím myslím, že tu osobu vidím například jednou za čtvrt rok, někdy tomu byl i rok. Trvalo mi dlouho, než jsem rozluštila, komu ty strašné pocity a touha po smrti patří. Patřily a patří mojí kamarádce. Netouží po smrti, ne. Ty pocity jsou zmatené, zvláštní, zničené. Cítí, že se vše rozpadá, že o nic nemá zájem, ale zároveň neví, kam uniknout před světem. Tyhle pocity nejsou z mého srdce a mojí hlavy. Napsala jsem jí, jak se cítím, jestli to jsou její pocity, jestli to ona je tak na dně. Byla. Podařilo se mi dostat z toho, cítit už jen ty své optimistické emoce, protože to je to, kým skutečně jsem. Optimistický smíšek, který se netrápí zbytečnostmi. Ale dnes je den, kdy jsem to vzdala, veškerý boj, opět jsem se vrátila zpátky do depresí. A opět to jsou její pocity. Ani nevíte, jak strašně zničující je to, když vám ani psycholog nedokáže pomoct. Když si uvědomujete, že život není pro každého. To, že jsem kolikrát viděla/slyšela znamení lidí, kteří byli v nebezpečí, je vedlejší. Tyhle pocity jsou součástí mě a jednou mě zničí. Nedokážu s nimi bojovat už moc dlouho, protože to nejsou mé pocity. Nevím, jestli jsem vám to dokázala vysvětlit nebo alespoň trošku přiblížit, ale to je to, kým jsem teď. Cítím, jak se mi vše proplétá mezi prsty, jak pomalu mizím ve světě lidí, kteří nemají zájem o druhé. Není to o tom, že bych si stěžovala na něco, co jde změnit. Ne. Tohle nejde změnit tak lehce.
  Nečekám od vás soucit, empatii, lítost, nic z toho. Jen chci, abyste se více dívali kolem sebe a snažili se netrápit maličkostmi, protože jsou tu lidé, jako jsem třeba já, kterým se vaše emoce i na dálku promítnou v hlavě a nezbaví se jich do té doby, dokud vás nenajdou a neuvidí vás šťastné. Ale pro mě je to takový nešťastný dar. Mám sny, které dávají varování mým nejbližším, že ten den se jim něco stane. Ale bohužel to moc nejde ovlivnit, stane se to, i kdybyste si dávali ten největší pozor. Pronásledují mě tyto schopnosti už strašně dlouho a ne, nejsem blázen. Občas mi přijde, jako bych mluvila s anděly. Protože tohle nejsou lidské věci, normální věci. Sama to vím, nemusíte mi to psát, ale je to zničující, proto vám všem přeji štěstí a to, abyste se usmívali na druhé, pomáhali druhým.