text: 22 Cdo 2527/2018
  22 Cdo 2527/2018Usnesení NS ze dne 11.02.2020
  ECLI:CZ:NS:2020:22.CDO.2527.2018.1
  II. ÚS 1452/20
  22 Cdo 2527/2018-649
  Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Davida Havlíka a soudců Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., ve věci žalobkyně V. D. KUKA a. s., se sídlem v Praze 2, Vinohradská 1789/40, IČO: 25767593, zastoupené JUDr. Alanem Korbelem, advokátem se sídlem v Praze 1, Vodičkova 17, proti žalované M. Š., narozené XY, bytem v XY, zastoupené JUDr. Petrem Mimochodkem, advokátem se sídlem v Praze 2, Mánesova 752/10, za účasti vedlejších účastníků na straně žalobkyně V. M., narozeného XY a J. Č., narozeného XY, oběma bytem v XY, zastoupených JUDr. Martinem Smrkovským, advokátem se sídlem v Praze 3, Lucemburská 13, o uvedení domu v předešlý stav, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 25 C 261/2012, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 18. 1. 2018, č. j. 20 Co 434/2017-535, takto:
  II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalované na náhradě nákladů dovolacího řízení 2 178 Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám zástupce žalované JUDr. Petra Mimochodka.
  III. Ve vztahu mezi žalovanou a vedlejšími účastníky na straně žalobkyně nemá nikdo z nich právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
  Žalobkyně se jako vlastnice domu v k. ú. XY, obci XY, jež sousedí s domem ve vlastnictví žalované (obě nemovitosti jsou zapsány v ústředním seznamu kulturních památek), domáhá ochrany vlastnického práva proti stavebním zásahům žalované tím, že požaduje uvedení domu žalované do určitého stavu.
  Obvodní soud pro Prahu 1 (dále "soud prvního stupně") rozsudkem ze dne 26. 5. 2017, č. j. 25 C 261/2012-425, ve výroku I. zamítl žalobu, "aby žalovaná byla povinna uvést dům č. p. XY nacházející se na pozemku parc. č. XY v k. ú. XY zapsaný na LV č. XY ve stav, kdy bude zachován původní objem a hmota domu č. p. XY, a to zejména tak, aby byl zachován původní stav sedla střech a původní sklon střech; zachována původní výška hřebene střech, a to tak, že uliční štít domu č. p. XY nepřevýší ve svém nejvyšším bodě kótu 15,01 m a výška hřebene střechy v uliční části domu nepřevýší 14,55 m, ve středové části 14,63 mav dvorní části 14,59 m, výška spodního límce pozednic a vaznic v uliční části na kótě 11,94 m, ve střední části na kótě 12,05 m, krovová konstrukce bude dřevěná, spodní okraj střechy ve střední uliční části na kótě 12,1 m a v dvorní části na kótě 10,16 m; zachována původní výška odvodňovacích žlabů střech na kótě od cca 12,50 m v uliční části u domu č. p. XY a svažující se ke střešní části na úroveň 10,50 m při ústí do dešťového svodu domu č. p. XY; zachována původní hmota uličního a dvorního štítu; zachováno původní půdorysné uspořádání vodorovných nosných konstrukcí a jejich umístění v původních kapsách ve štítových zdech sousedních objektů č. p. XY, pod adresou XY a č. p. XY pod adresou XY; zachováno původní dispoziční řešení domu, tj. zejména zachováno původní půdorysné upořádání svislých nosných konstrukcí včetně zachování původního zatížení od svislých konstrukcí tak, že budou obnoveny původní hrázděné zdi v 4. NP v původní velikosti a umístění; zachováno původní zatížení od vodorovných konstrukcí, které jsou uloženy do zdí tak, že zůstanou klasické trámové konstrukce s dřevěným podbitím a omítkou, na horním líci se záklopem a násypem, do kterého je uložena konstrukce podlahy; zachován původní počet, tvar a velikost vikýřů, a to tak, že vikýře budou konstrukčně provedeny na krokve, nebo mezi krokve v rozměru původního krovu, jejichž šířka bude tedy cca 9 m, v uliční hmotě objektu budou ve střeše dva vikýře, jeden na západ a jeden na východ, ve dvorní části objektu bude jeden vikýř na východní straně střechy; zachován tvar, výška a hmota původního klasicistního štítu do ulice, a to tak, že kóta západního okraje na kótě +13,70 m, kóta východního okraje na kótě + 13,50 m, kóta vrcholu štítu na kótě + 15,01 m, zachování římsy nad 4. NP na úrovni 12,0 m; zachována výšková úroveň jednotlivých podlaží tak, že výšková úroveň čisté podlahy 1. NP u vstupu bude na úrovni přilehlého chodníku, tedy na kótě cca 0 m, výšková úroveň čisté podlahy v uliční části objektu bude na kótě + 0,60 m, podlaha ve dvorní části objektu na kótě cca + 1,5 m, výšková úroveň čisté podlahy 2. NP v uliční části objektu bude na kótě cca + 3,52 m, podlaha ve dvorní části objektu na kótě cca + 4,03 m, výšková úroveň čisté podlahy 3. NP v uliční části objektu bude na kótě cca + 6,61 m, podlaha ve dvorní části objektu na kótě cca + 7,25 m, resp. v části + 7,22 m, výšková úroveň čisté podlahy 4. NP v uliční části objektu bude na kótě cca + 9,65 m, podlaha půdy ve dvorní části objektu na kótě cca + 10,34 m; zachován dvůr ve dvorní části objektu v původní výměře a tvaru; odstraněna vyzdívka štítové zdi mezi domy č. p. XY a č. p. XY novými materiály a její nahrazení opukovým kamenem a odstraněním základových pásů zasahujících do této zdi; odstraněna hydroizolace ze štítové zdi mezi domy č. p. XY a č. p. XY a přerušena hydroizolace v podlaze 1. NP domu č. p. XY tak, aby byla ukončena nejméně 5 cm od štítové zdi mezi domy č. p. XY a č. p. XY a odstraněním hydroizolace v podlaze 3. NP ve dvorní části; obnoven původní rozsah odvodnění podzemní a srážkové vody z nemovitosti č. p. XY podle plánů z roku 1907." Ve výroku II. uložil žalobkyni povinnost zaplatit žalované na náhradě nákladů řízení částku 56 265 Kč a ve výroku III. uložil žalobkyni povinnost zaplatit státu na náhradě nákladů řízení částku, jejíž výše a splatnost bude určena samostatným rozhodnutím.
  Městský soud v Praze jako soud odvolací k odvolání žalobkyně a vedlejších účastníků na straně žalobkyně rozsudkem ze dne 18. 1. 2018, č. j. 20 Co 434/2017-535, rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. ve věci samé a ve výroku III. o náhradě nákladů řízení státu potvrdil (výrok I.), ve výroku II. o náhradě nákladů řízení mezi účastníky změnil rozsudek soudu prvního stupně jen tak, že povinnost zaplatit žalované náklady řízení uložil žalobkyni a vedlejším účastníkům, jinak jej potvrdil (výrok II.), a dále rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení tak, že žalobkyni a vedlejším účastníkům uložil zaplatit žalované na náhradě nákladů řízení částku 4 356 Kč (výrok III.).
  Proti rozsudku odvolacího soudu podává žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 občanského soudního řádu (dále jen "o. s. ř."), neboť se domnívá, že rozhodnutí odvolacího soudu závisí jednak na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, a jednak má být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak. Jako důvod uvádí nesprávné právní posouzení věci, resp. vyřešení věci v rozporu s judikaturou v otázkách: "nároku vlastníka nemovitosti domáhat se odstranění zásahů a změn provedených na jeho nemovitosti bez jeho souhlasu třetí osobou; vážnosti ohrožení, které žalobkyni hrozí v důsledku žalovanou provedených stavebních prací na nemovitosti žalované a v důsledku neoprávněného zásahu do nemovitosti ve vlastnictví žalované; formulace žalobního petitu." Podle dovolatelky nebyl vyčerpán celý předmět sporu, neboť odvolací soud se zabýval pouze žalobními námitkami ohledně vážného ohrožení domu žalobkyně, aniž by se vypořádal s tvrzením o přímém zásahu žalované do domu žalobkyně bez jejího souhlasu ve smyslu § 1042 o. z., potažmo § 126 obč. zák. Odkazuje přitom na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 22 Cdo 2339/2000 a Nejvyššího správního soudu sp. zn. 8 As 61/2013 a sp. zn. 4 As 27/2003. Dále namítá, že dospěl-li odvolací soud k závěru, že stavební činností žalované na domě č. p. XY nepochybně došlo k zásahu do sousedního domu žalobkyně č. p. XY s možnými následky pro statiku obou domů v budoucnu, měl přijmout opatření směřující k odvrácení hrozící škody ve smyslu § 2903 o. z., zejména měl nechat vyhotovit další znalecký posudek, který by pro odvrácení hrozící škody zjistil nejvhodnější opatření. Protože tak neučinil, rozhodl v rozporu s judikaturou Nejvyššího soudu ve věcech sp. zn. 22 Cdo 1650/2014, sp. zn. 25 Cdo 3164/2011, ale i Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 3258/2012. Odkazuje rovněž na rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 1507/2017 a na rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva rozhodnutí Bulena proti České republice ze dne 20. 4. 2004, č. 57567/00. Odvolacímu soudu rovněž vyčítá, že převzal doslovně její žalobní petit, aniž by se blíže zabýval předmětem sporu, tedy tím, čeho se podanou žalobou domáhá, tedy odstranění příčin poškození domu sousední nemovitostí. Navrhuje, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil zpět k dalšímu řízení.
  Žalovaná navrhuje zamítnutí dovolání, neboť má za to, že rozhodnutí odvolacího soudu je správné a v souladu s judikaturou dovolacího soudu.
  Ochranu vlastnického práva, o níž soud rozhoduje po 1. 1. 2014, je nutno v poměrech negatorní žaloby poměřovat úpravou obsaženou v § 1042 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále též "o. z."). Z uvedeného vyplývá, že zákonem č. 89/2012 Sb. se řídí jednak samotné posouzení předpokladů pro vyhovění negatorní žalobě, ale také případné důvody, pro které lze uvažovat o zamítnutí této žaloby [srovnej usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 20. 1. 2014, sp. zn. 17 Co 423/2013 (uveřejněné pod č. 5/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozh. obč.), nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. 12. 2015, sp. zn. 22 Cdo 4884/2015 (dostupné na www.nsoud.cz)]. Obdobné závěry přitom platí i pro ochranu poskytovanou podle § 2903 odst. 2 o. z., dříve § 417 odst. 2 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (dále též "obč. zák.") – [srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. 7. 2016, sp. zn. 22 Cdo 1960/2016 (dostupné na www.nsoud.cz)].
  Dovolatelka především namítá, že rozsudek odvolacího soudu je nepřezkoumatelný a předčasný, neboť nebyl vyčerpán celý předmět sporu, konkrétně se odvolací soud nevypořádal s jejím tvrzením o přímém zásahu žalované do domu žalobkyně bez jejího souhlasu ve smyslu § 1042 o. z., potažmo § 126 obč. zák. Soud rovněž podle žalobkyně převzal doslovně žalobní petit, aniž by se blíže zabýval předmětem sporu, tedy odstraněním příčin poškození její nemovitosti nemovitostí žalované.
  V posuzované věci nalézací soudy správně vycházely z obsahu podané žaloby, jíž se žalobkyně domáhala ochrany svého vlastnického práva, k jehož omezení mělo dojít stavebními zásahy žalované do nemovitosti žalobkyně. Žalobní petit přitom žalobkyně formulovala tak, že se domáhá, aby žalovaná uvedla svůj dům (nikoli dům žalobkyně) do stavu, kdy bude zachován původní objem a hmota domu.
  Podle § 126 obč. zák. vlastník má právo na ochranu proti tomu, kdo do jeho vlastnického práva neoprávněně zasahuje; zejména se může domáhat vydání věci na tom, kdo mu ji neprávem zadržuje.
  Základním předpokladem pro poskytnutí ochrany podle § 1040 odst. 1 a § 1042 zák. č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku - dále jen "o. z." (dříve § 126 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku – dále jen "obč. zák.") je – vedle prokázání skutečností, na které právo váže nabytí vlastnického práva (oprávněné držby) žalobkyně – též prokázání skutečnosti, že žalovaná neoprávněně do výkonu jejího vlastnického práva zasahuje.
  Dovolací soud odkazuje na konstantní judikaturu, podle které platí: "Vznikla-li v důsledku neoprávněného zásahu do vlastnického práva taková škoda, jejíž náhrady se lze domáhat podle ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody, nelze vlastnickou žalobou požadovat uvedení věci do předešlého stavu, popřípadě odstranění následku neoprávněného zásahu spočívající v uvedení do předešlého stavu" (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 4. 3. 2002, sp. zn. 22 Cdo 735/2001; ústavní stížnost proti tomuto rozsudku odmítl Ústavní soud usnesením ze dne 18. 6. 2002, sp. zn. III. ÚS 292/02). Nejvyšší soud zde přijal a odůvodnil závěr, podle něhož "domáhá-li se vlastník uvedení věci do stavu, v jakém byla před neoprávněným zásahem této osoby do věci, lze jeho nárok posoudit jen podle ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody, pokud odstranění následků neoprávněného zásahu je obsahově shodné s uvedením do předešlého stavu podle § 442 odst. 2 obč. zák.". S výslovným odkazem na závěry podávající se z rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 22 Cdo 735/2001 pak následně Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 11. 6. 2014, sp. zn. 22 Cdo 2168/2013 (dostupném na www.nsoud.cz), formuloval závěr, že skutečnou škodou v této souvislosti je třeba rozumět majetkové hodnoty, které by bylo nutno vynaložit, aby došlo k uvedení do předešlého stavu.
  Pro úplnost pak dovolací soud dodává, že z ustanovení § 442 odst. 2 obč. zák. vyplývá priorita náhrady škody v penězích; pouze tehdy, požádá-li o to poškozený a je-li to možné a účelné, hradí se škoda uvedením do původního stavu.
  Tomuto postupu však v poměrech souzené věci brání dvě skutečnosti. Jednak se žalobkyně podanou žalobou nedomáhala zásahu napravujícího negativní dopady přímo na poškozené věci, tedy domu žalobkyně, do něhož mělo být stavebními úpravami na domě žalované zasaženo, a dále se žalobkyně v tomto řízení ani nedomáhala náhrady škody, která jí měla vzniknout neoprávněným zásahem do jejího vlastnického práva.
  Dovolací soud proto shledal přiměřeným postup nalézacích soudů, které posoudily negatorní žalobu jako nedůvodnou, neboť dospěly k závěru, že byť se lze v jejím rámci domáhat zásahu napravujícího negativní dopady přímo na dotčené věci, žalobkyně se toho nedomáhá, neboť žádá, aby žalovaná uvedla do původního stavu svoji vlastní nemovitost, nikoli nemovitost žalobkyně, do níž bylo stavebními úpravami na domě žalované zasaženo.
  Rovněž jestliže žalobkyně namítá, že v důsledku stavební činnosti na domě ve vlastnictví žalované bylo zasaženo do jejího vlastnického práva (čímž jí vznikla škoda), mohla se domáhat náhrady škody podle ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody, nikoli vlastnickou žalobou požadovat uvedení věci v předešlý stav, popřípadě odstranění následku neoprávněného zásahu spočívající v uvedení do předešlého stavu. Ani to však žalobkyně v tomto řízení neučinila a soud nemůže žalobkyni instruovat v tom směru, jaký typ žaloby je k ochraně jejích zájmů nejvhodnější.
  Tyto námitky navíc dovolatelka uplatnila již v odvolacím řízení a odvolací soud se s nimi vypořádal. Uvedl, že soud prvního stupně rozhodl o žalobním návrhu tak, jak jej žalobkyně poslední připuštěnou změnou žaloby vymezila v podání ze dne 30. 4. 2015. Soud sice není vázán slovní formulací žalobního návrhu, nelze však z toho usuzovat, že by měl z obsahu žalobního podání vyvodit další žalobní nárok. Soud je v intencích § 153 odst. 2 o. s. ř. žalobním návrhem vázán do té míry, že nemůže domýšlet, zda měla žalobkyně v úmyslu požadovat také něco jiného, než uvedla v žalobním petitu. Soud prvního stupně účastníkům ozřejmil jako zásadní otázky řízení okolnost, zda bylo stavební činností žalované zasaženo do nemovitosti žalobkyně, zda aktuální stav nemovitosti žalované poškozuje nemovitost žalobkyně, a zda lze nápravu zjednat žalobkyní požadovaným způsobem, a takto vymezeného okruhu významných skutečností se i přidržel.
  Odvolací soud poté, co vyloučil možnost věc posoudit podle § 1042 o. z., dříve § 126 odst. 1 obč. zák., posoudil nárok žalobkyně podle § 2903 odst. 2 o. z., jako žalobu na odvrácení hrozící vážné újmy.
  Dovolatelka v tomto směru namítá, že dospěl-li k závěru, že stavební činností žalované nepochybně došlo k zásahu do sousedního domu žalobkyně s možnými následky pro statiku obou domů v budoucnu, měl přijmout opatření směřující k odvrácení hrozící škody ve smyslu § 2903 o. z., zejména měl nechat vyhotovit další znalecký posudek, který by pro odvrácení hrozící škody zjistil nejvhodnější opatření. Protože tak neučinil, rozhodl v rozporu s judikaturou.
  Podle § 2903 odst. 2 o. z. při vážném ohrožení může ohrožený požadovat, aby soud uložil vhodné a přiměřené opatření k odvrácení hrozící újmy.
  Z judikatury dovolacího soudu k § 417 obč. zák., která je přiměřeně aplikovatelná i v režimu § 2903 odst. 2 o. z., se podává, že žalobě opřené o § 417 obč. zák. nelze vyhovět, pokud žalobce neprokáže, že mu hrozí vážná škoda; nestačí tedy prokázat ohrožení škodou nikoliv vážnou [viz též rozbor a zhodnotenia rozhodovacej činnosti súdov Slovenskej socialistickej republiky vo veciach ochrany vlastníctva k nehnuteľnostiam a stanoviska občianskoprávneho kolégia Najvyššieho súdu SSR ze dne 27. 6. 1972, sp. zn. Cpj 57/71 (uveřejněné pod č. 65/1972 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, rozh. obč.)]. Musí jít o ohrožení vážné, aktuální a skutečně hrozící. Otázku, zda jde o vážné ohrožení, posoudí soud v nalézacím řízení na základě volné úvahy, kterou by dovolací soud mohl zpochybnit jen v případě její zjevné nepřiměřenosti [srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. 1. 2011, sp. zn. 22 Cdo 3968/2009, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 22 Cdo 3319/2010 (dostupná na www.nsoud.cz)].
  V posuzovaném případě dospěl odvolací soud na základě skutkových zjištění a zejména znaleckého posudku ing. Kameníkové k závěru, že stavební činností žalované na domě č. p. XY nepochybně došlo k zásahu do sousedního domu č. p. XY v majetku žalobkyně (přetížení štítové zdi s možnými následky pro statiku obou domů v budoucnu, zvýšení vlhkosti domu provedenou hydroizolací, případně zaslepením odvodňovací štoly). Škodné následky však již nastaly a vážné ohrožení majetku žalobkyně, pro které by bylo nutno učinit žalobním návrhem požadovaná opatření k odvrácení vzniku škody ve smyslu § 2903 odst. 2 o. z., aktuálně není dáno. Stávající stav domu č. p. XY dům žalobkyně bezprostředně neohrožuje a jakkoliv je zřejmé, že do budoucna je nutno postupovat při stavebních úpravách tak, aby byla zajištěna zejména statika obou domů a řešena zvýšená vlhkost domu č. p. XY, není požadavek žalobkyně na obnovu původního stavu domu č. p. XY před provedenými stavebními úpravami v míře zásahu do jejího majetku přiměřený. Odstranění stavebních úprav by problémy nevyřešilo a není rozumným požadavkem, neboť by mohlo stav sousedních domů naopak zhoršit, například vznikem dalších trhlin ve zdi při bouracích pracích. Dovolací soud přezkoumal argumentaci odvolacího soudu, načež dospěl k závěru, že není zjevně nepřiměřená, jestliže shledal, že za tohoto stavu žalobkyni nehrozí žádná vážná škoda, a není proto důvod ukládat žalované povinnost, aby učinila opatření k zabránění vzniku takové škody.
  Rovněž je třeba k námitkám žalobkyně připomenout, že jestliže odvolací soud vycházel ze skutkových zjištění, z nichž soudy učinily závěr, že vážná škoda žalobkyni nehrozí, je těmito skutkovými zjištěními dovolací soud vázán a nemůže je přezkoumávat [k tomu srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 4295/2013 (uveřejněné na www.nsoud.cz)].
  Z uvedeného je zřejmé, že rozhodnutí odvolacího soudu je správné a v souladu se stávající judikaturou dovolacího soudu. Odvolací soud při posuzování otázek vymezených dovolatelkou nijak nepochybil a rozhodl zcela v intencích § 1042 o. z., a § 2903 odst. 2 o. z.
  Dovolací soud rovněž poukazuje na skutečnost, že odvolací soud apeloval na obě strany sporu, aby se soustředily na dokončení stavebních prací na domě č. p. XY takovým způsobem, který odstraní i závady vzniklé na domě č. p. XY s tím, že soudem ustanovená znalkyně ing. Kameníková naznačila, jakým směrem by se tyto úpravy měly ubírat. Zejména jde o komplexní statické a hydroizolační řešení společné štítové zdi.
  Protože dovolatelka napadá rozhodnutí odvolacího soudu i v části týkající se náhrady nákladů řízení, a rozhodnutí odvolacího soudu bylo vydáno dne 18. 1. 2018, není dovolání proti rozhodnutí v části výroku o nákladech řízení podle § 238 odst. 1 písm. h) o. s. ř. ve znění účinném od 30. 9. 2017, přípustné.
  Nesplní-li žalobkyně povinnost uloženou tímto rozhodnutím, může se žalovaná domáhat nařízení výkonu rozhodnutí nebo exekuce.