text: Umělé oplodnění jako ženská věc? Za mužským mlčením jsou často obavy – Tojesenzace.cz
  Ze zkušeností lékařů vyplývá, že se muži na reprodukčních klinikách často cítí jen jako povinný doprovod a celá iniciativa je v rukou ženy. "Při testech na plodnost u mužů vnímáme jejich velký strach ze špatné zprávy, který vede až k tomu, že se otestovat raději nenechají. Ze stejného důvodu dokonce klesá zájem o darování spermií," upozorňuje ředitelka kliniky pro léčbu neplodnosti Repromeda Kateřina Veselá. "Přitom právě včasná diagnóza výrazně zvyšuje šanci na úspěšnou léčbu," upozorňuje lékařka.
  "Víme, jak je během procesu důležitá komunikace v páru. Proto k tomu také přistupujeme tak, že léčíme celý pár. Nerozlišujeme verbálně, jestli je problém na straně muže či ženy, je to 'problém' celého páru," dodává Kateřina Veselá.
  Přesto se ale stává, že se muž hned na začátku léčby nebo v jejím průběhu postupně stahuje do pozadí. Ne vždy se tak ovšem děje z důvodu nezájmu o budoucnost páru, či dokonce o partnerku. "Žijeme v době, kdy se mluví o prohlubování krize mužské identity. Z genderového pohledu je pro ženu typická spíše kooperace, pro muže zaměření na výkon a kompetence. Od muže se očekává, že bude úspěšný, zabezpečí rodinu a obstojí v konkurenčním boji. Když se tedy do situace, kdy je otázka pokračování rodu v rukou lékařů, dostane muž, může tuto situaci vnímat s daleko většími pocity viny a selhání než žena," popisuje Zvardoňová. Muž navíc nemá možnost proces umělého oplodnění nějak aktivněji ovlivnit, může být jen trpělivý a podporující. To je ale pro některé muže nedostačující a dlouhodobě pak i neúnosné.
  Psychickou pomocí mužům, kteří mají problémy s plodností, se například v Austrálii zabývá projekt Zdravý muž, který podporuje tamní ministerstvo zdravotnictví. Také místní psycholožka Narelle Dickinson upozorňuje, že pasivita a jakási netečnost je u mužů často způsobena hlubokým pocitem bezmoci. Dickinson v tomto případě radí nesnažit se podobné pocity ignorovat a probrat své obavy s lékařem, případně i s terapeutem. "Velmi důležité také je uvědomit si, že s podobnými problémy muž není zdaleka sám. Jen na sociálních sítích se najde mnoho těch, kteří stejnou zkušeností prošli a dokážou si obavy ostatních představit. Nečekané pochopení lze často najít i mezi přáteli a v rodině. Klienti, kteří našli odvahu svěřit se, co se právě v jejich životě děje, mnohdy narážejí na reakce, že i jejich blízcí podstoupili proces asistované reprodukce, jen o tom doposud nemluvili," popisuje Dickinson. Otevřením tématu tak muži pomohou nejen sobě, ale i dalším párům s podobnými zkušenostmi, kterým sdílení zkušeností chybělo.
  Komunikace mezi partnery by hlavně neměla upadat ani v případě, že oběma dochází energie a naděje v úspěšné početí. V tomto případě to bývají právě muži, kteří na sobě nenechávají nic znát, protože nechtějí svou partnerku rozrušovat a snaží se v jejích očích zůstat silným a neohroženým hrdinou. Paradoxně může být právě tato hrdinská role pro ženu kontraproduktivní. "Při pohledu na partnera, který je zcela nad věcí, může mít žena pocit, že to sama přehání a reaguje nepatřičně. Pokud ale muž přizná, že i pro něj je to těžké období, může tím partnerku uklidnit, a dokonce posílit její sebevědomí. Lidé, kteří jsou k sobě otevření, si mohou být lépe navzájem oporou. V páru nemusí být jeden podporující a druhý podporovaný, hrát můžeme obě role," upozorňuje Dickinson.
  S tím souhlasí i druhá psycholožka. "Důležitá je víra v úspěch, trpělivost a vzájemná podpora. A samozřejmě i důvěra v lékařský tým," dodává Zvardoňová.