text: [11] Používám tyto tradiční termíny, i když plně nevystihují podstatu obou principů a jejich vymezení a pojetí se v minulosti různě měnilo a dosud je v naší i zahraniční lingvistice nejednotné (srov. k tomu Al. Jedlička, K pojetí a vymezení knižnosti, SaS 34, 1973, 92—94). Umožňují však širší chápání daného fenoménu a na rozdíl od jiných pojmových dvojic (psanost - mluvenost, spisovnost - nespisovnost atd.) neakcentují jediné slohotvorné zakotvení.
  [15] Srov. u Fr. Daneše charakteristiku termínu běžně mluvený jazyk vycházející ze specifických českých poměrů: „… termínu „běžně mluvený jazyk“ nebudu užívat pro označení nějakého útvaru (či variety) nespisovného (tj. nářečí, obecné češtiny apod.), nýbrž jej chápu „situačně“. Tedy jazyk běžně mluvený je pro mne repertoár všech různých (různorodých) jazykových prostředků (nespisovných, ale zčásti i spisovných, resp. společných), kterých se užívá v situacích, v nichž se nepředpokládá závazné užívání spisovného jazyka“ (proloženo K. K.), Kultura mluvených projevů, sb. Kultura českého jazyka, Liberec 1969, s. 50.
  [16] V sovětských teoretických pracích posledních let je tzv. prostorečije nejčastěji vymezováno (rozumí se pro mimouměleckou oblast) jako „reč’ lic, nedostatočno ovladevšich literaturnym jazykom“ (F. P. Filin, O strukture sovremennogo russkogo literaturnogo jazyka, VJaz 1973, č. 2, s. 7). O. A. Laptěvová mluví v souvislosti s touto kategorií o neurčitosti, nesystémovosti, rudimentární návaznosti na dialekty v jazyce městského obyvatelstva; prostorečije svědčí o nepříliš vysoké kulturní úrovni mluvčích a je proto společensky hodnoceno jako nenormativní až antinormativní (Russkij razgovornyj sintaksis, Moskva 1976, s. 80).