text: Tisk článku ze serveru Rozhledna - Webmagazin.cz - Vítejte v zemi šílenců!
  Úvodník: Na přední obálce knihy Harém, od Alexandera Staifortha, se nachází dveře. Dveře do tajemné třinácté komnaty, což pochopíte naopak z textu na druhé straně knihy: "Svět Alexandera Stainfortha je v této knize temnější než kdy dřív. Vstupte do příběhů Harému a ponořte se do jejich stínů." Stíny jednotlivých povídek se přitom velmi liší. Zatímco hororová povídka "On" barví své stíny doruda krví, v "Identitě" odhalíte jen psychologický odstín šedi.
  Článek: Celkem se v knize nachází osm povídek. Společné mají jedno – skepsi, které se hrdina buď snaží zbavit, nebo do ní naopak upadá. Autor se přitom dotýká aktuálních témat – komerce, seznamování přes internet, lpění na úspěchu. Upozorňuje na fenomén doby, v níž jsou na úkor zisku a úspěchu utlačovány primární potřeby – city. Že se však nejedná pouze o problém dneška, to vyplývá z povídky "Erik", v níž se mužský hrdina schovává za anonymitu masky a zcela otevřeně tím přípomíná známého románového hrdinu, fantóma opery.
  Alexander Stainforth nejen že nás přetahuje z fantazie do reality a zase zpět, ale zpestřuje příběhy tím, že do děje přímo či nepřímo vtahuje i sám sebe. Tři tečky... co tím chce asi básník říct? Proč pořád píšu tři tečky? Znám odpověď, ale nedokážu se vyjádřit. Ty tečky to umějí líp. Nejednou tak dává najevo, že postavy ovládá, on jim říká, co se stane v příští chvíli. Nejvíce to vynikne v povídce "Tvá příští Superstar", v níž autor k postavě povídky dokonce promlouvá.
  Zajímavá životní nerovnice také vyplývá z povídek "Konec a začátek" a "Mono". V první povídce se spisovatelka vyznává ze svých autorských pocitů: V těch příbězích, tam jsem skutečně já! Opravdová já! Svou chuť tvořit staví hrdinka nad komerční úspěch. V druhé povídce se knihovnice dostane do konfrontace se čtenářkou, obdivující červenou knihovnu. Čtenářka chce nějaký "normální příběh", ale ve skutečnosti touží jen snít, utéct ze skutečného světa. A tak mezi těmito dvěma povídkami, nebo alespoň mezi těmito dvěma částmi, vzniká pozoruhodný kontrast. Zatímco spisovatelce se díky psaní knih daří uniknout nesprávným, byť lákavým osidlům tohoto světa, čtenářka do nich vlastním čtením v podstatě padá, pasivně se jim poddává.
  Co považuji za nezvyklé, že v knize do sebe naráží hororové prvky se všední realitou, navíc okořeněné již zmíněnými průniky samotného autora, který za příběhy jakoby neustále číhá, v očekávání, zda vás pobaví, vystraší či náležitě poučí. Kniha se stává jakýmsi varováním před všedností a krutostí: Vítejte v zemi šílenců! Zároveň zdůrazňuje potřebu kreativity, která dodává našim životům pestrost.