text: Vím, že otce i bratra to bude mrzet, ale já bez něj nedokážu žít a on beze mne také ne. Cítím to a jsem odhodlán i ďáblu upsat duši, abych byl s ním.
  Pousměji se, když se na obloze objeví první klikatý blesk. Tohle je jedinečná šance a já ji využiji. Naposledy se podívám na plátno a posměji se. Naokiho oči jsou plné naděje a rty tak bezútěšně smutné jsou roztažené v mírném úsměvu.
  "Princi Erdene, tam nesmíte, schyluje se k obrovské bouři," ječí za mnou správce, neposlouchám ho, jdu tam, kam mě táhne srdce.
  "Králi princ Erden, vyběhnul do té bouře," začne lkát správce. Vzápětí se ozve vyděšené hřání Hroma. Rozběhnu se k oknu a vykloním se ven.
  "Ví kde ho hledat. My mu můžeme přát jen štěstí," usměji se a naposledy se v duchu rozloučím se synem.
  Letím s větrem o závod na útesy. Tam je cesta jak se dostat za ním. Když dorazíme ses kočím s koně a začnu lézt po strmých útesech vzhůru.
  Zastavím se na samém kraji a do bouře křiknu své jméno a přání. Pak pevně zavřu oči a čekám, co se bude dít.
  Bouře uhodí plnou silou bez varování. Vyskočím z postele a vrhnu se ke dveřím. Mám jedinou šanci si přát to, po čem toužím. Být s ním, s Erdenem.
  Ani se neohlédnu a rozběhnu se ke stájím. Vyšvihnu se na neklidného Bleska a popoženu ho do bouře, která řádí na útesech.
  Blesk vyrazí šíleným tempem a já ho ještě popoháním. Mě pohání touha být s ním, s mou láskou. Jako o život se řítím k útesům a šplhám na mokré, kluzké kameny.
  Zastavím se na samém kraji útesů a křiknu své přání. Pevně zavřu oči. Je mi jedno, co se bude dít, chci být jen s ním.
  Černovlasý mladík stojí v obrazárně a pobaveně sleduje dav lidí, který se mačká v malé místnosti. Tím davem se prodere druhý mladík a s úlevou si oddechne.
  "Tu jsi, Erdene, hledám tě po všech čertech," usměje se na černovlasého kluka a vtiskne mu polibek na ústa.
  Opře se o svou lásku a pobaveně sleduje brýlatého překladatele, jak se snaží vyluštit písmo na starém pergamentu.
  "Tak si to poslechněte! Tu stojí: Ať vaši lásku doprovází bouře! Chápete ten obsah? Já ne," rozčiluje se mladý překladatel a vzhlédne ke svým zaměstnavatelům.
  "Rozumíme tomu víc než dobře," řekne Erden a podívá se na svého otce, který se na ně usmívá z portrétů.
  Erden s Naokim se na sebe podívají a se smíchem se rozběhnou zámkem, přímo ke stájím a vzápětí tryskem opustí nádvoří.
  Popoženu Hroma ještě k rychlejšímu tempu. Proč jsem na něj nezapomněl? Od té doby co jsem se vrátil, je všechno obráceně.
  Naprosto nic mě nebaví. Otočím, Hroma a tryskem se vracím domů. Na tržišti, které se rozkládá kolem hradu, zpomalím. Nemám zájem nic rozbít.
  "Ty Ťulpasi, podívej se, cos udělal," zamračím se na Hroma a vydám se k trhovkyni. Ta se na mě mlčky podívá pichlavýma očima.
  Ten pohled mě mrzí, i když vím, že za tohle si mohu sám. Bez řečí sáhnu do měšce a vytáhnu nějaké mince, které vtisknu trhovkyni. Všichni na trhu nevěřícně otevřou pusu, nevšímám si jich.
  "Snad to bude stačit jako náhrada, kdyby ne, ozvěte se správci," řeknu a znovu se vyšvihnu do sedla, teď už krokem se propletu mezi zbožím k zámku a zmizím ve vnitř. Hromovi sundám uzdu a vyhřebelcuji ho.
  Vrchní stájník na mě sice valí oči, ale nevšímám si ho. Vejdu do zámku a zamířím k pokoji. Nemám zájem někoho vidět.
  Ramies se vzdal následnictví s okamžitou platností a Erden mě oznámil, že než by se oženil, radši skočí z okna.
  "Princi Ramiesi, dovolte, abych vám připomněl Vaši povinnost vůči lidu," snaží se správce rychle napravit hrubé odmítnutí.
  "Nemám vůči němu žádné povinnosti, když jsem se vzdal trůnu ve prospěch mladšího bratra,"usadí správce Ramies a přejde k Junovi. Mrkne na něho, obtočí mu ruku kolem pasu a vtiskne mu obrovský polibek. Pak se omluví a táhne, znachovělého Juna, přič ze sálu.
  "Cože? Oženit se s touhle fuseklí? To radši skočím z nejvyšší věže a s útesem na zádech," odsekne vztekle Erden.
  "Musíte splnit povinnost království. Po tom, co jste jim provedl, si to zaslouží," vyjede na Erdena správce.
  "Otče, pokud ti mohu poradit, tuhle nánu dej vyprovodit na hranice a tohle," ukáže štítivě na správce, " Dej to do hladomorny nebo ještě líp do bludiště ať si sní, co spískal a když už jsme u toho, dej to bludiště laskavě zazdít," třískne Erden dveřmi. V zápětí se objeví ve dveřích.
  "A co se týče tohoto zámku a království, strč si ho třeba za klobouk. Bez něj to stejně není domov," zabouchne s konečnou platností dveře.
  Stráže nemusí mít ani mé svolení, aby poslechli prince Erdena. Po jejich odchodu se musím zasmát, takhle povedené námluvy jsem ještě neviděl.
  Hned ustanovím nového správce, svého důvěrníka. Chvíli o problému přemýšlí a nakonec navrhne ďábelskou myšlenku, které se hned chytím. Sednu za stůl¨a sepíšu závěť, že vše odkazuji Naokimu.
  Vyběhnu schody do svého pokoje a potom rovnou zamířím k plátnu, který stojí uprostřed pokoje. Nejsem kdovíjaký malíř, ale tuhle podobu jsem vystihnul. Pousměji se a pohladím Naokiho tvář, která se na mě usmívá z plátna.
  Vyruší mě služčin výkřik. Otočím se a vidím, že šťouchá do nějakého předmětu ležícím na stolku u postele.
  "Moc se omlouvám veličenstvo, přísahám, že před chvílí to tu nebylo," roztřese se při pohledu na mě.
  Rukou ji pokynu ať opustí místnost. Poslechne, ale při tom ji z ruky vypadne předmět, který byl před tím na stolku. Pronikavě se na ni podívám, zatímco služka zbledne a začne něco blekotat. Nevšímám si ji a zavolám stráže, kteří ji vyvedou z hradu jen s jejími osobními věcmi a mzdou.
  Po tom co opustí místnost, přejdu k lesklé hromádce a zvednu ji. Místo mince se mi v ruce objeví řetízek se zvláštním přívěškem, jimž je srdce rozlomené na půl.
  Přejdu k oknu a podívám se blíže na nápis a v zápětí téměř neznatelně vzlyknu. Je na něm nápis Naoki.
  Nezapomněl na mě. Připnu si řetízek kolem krku a srdíčko pohladím. Ozve se zaklepání. Po vyzvání vejde sluha.
  Jdu do hradního atelieru a podívám se na obraz. Dokonale mě vystihnul i s tím smutkem v očích. Jenže něco chybí, něco moc důležitého. A já vím co. Nechám si zavolat malíře, který přiběhne. Viditelně se mu třese brada strachy. O to víc vyjeveně zírá, když ho slušně požádám, aby na portrét domaloval řetízek. Bez námitek ho nakreslí, aniž by se staral o cokoliv.
  Zírám na Erdena a ťukám prsty do stolu. Mám toho dost. S jídlem, místo toho aby ho jedl, si s ním jen hraje. Ladné pohyby ruky připomínají tahy štětcem jako by něco kreslil.
  "Králi, co se s princem děje? Je to už týden co se změnil, všichni jsou z toho nešťastní," zašeptá mi správce.
  "Vy si stěžujete, ať je situace jaká chce. Když si dělá, co chce, stěžujete si, že dělá jen problémy a chová se jako grázl, když se zklidní, tak si zase stěžujete, že je moc klidný. Víte vy vůbec co chcete?" zavrčím naštvaně.
  Nelíbí se mi, že je Erden takový a ještě víc mě štve, že všichni přede mnou hází narážky, že jsem byl na prince moc přísný.
  Je to záhada, ale po tom co jsme se vrátili, neuběhla ani vteřina minuty, jako by se nic z těch tří tisíc let nic nestalo.
  "Nic proti králi, ale všem nám chybí ten divoký ehm grázl, jak jste se ráčil zmínit například včera. Do pokoje jsme mu dovedli drobného blonďáčka, přesně jeho tip. Víte co udělal?" stěžuje si dál správce.
  "Ne. Vyhodil nás i s tím klukem a poznámkou, že jestli tohle uděláme ještě jednou, tak nás nechá vysušit na slunku do křupava," stěžuje si skoro plačky správce.
  Vyprsknu víno, kterého jsem se zrovna napil. Tohle jsem nečekal. Podívám se na Ramiese a ten mi oplatí ustaraný pohled.
  Než stačím něco říct, rozječí se služka a ukazuje ke dveřím, jako na povel se tam všichni otočíme a mě vypadne pohár z ruky a víno se rozlije po stole. Strnule zíráme ke dveřím, kde stojí duch Naokiho. Zatím co se všichni začnou křižovat, Erden vyskočí od stolu a rozběhne se k duchovi, než se ho stačí dotknout, Naoki zmizí.
  Utíkám chodbou ke svému pokoji a bez dechu se podívám na jeho obraz. Změnil se, nakreslil jsem ho, jak sedí na útesech a s úsměvem se dívá do dáli. Tak jsem si ho zapamatoval v srdci.
  Teď sice sedí na útesech, ale dívá se přímo na mě smutnýma očima. Na krku má řetízek s druhou polovinou srdce a jménem Erden. Roztřese se mi brada.
  Poprvé cítím něco jiného než smutek nebo prázdnotu, kterou jsem se marně snažil zaplnit zástupy kluků.
  " Mě je jich také líto, ale nemůžeme nic dělat. Můžeme jen doufat, že čas bude milosrdný," povzdechne si orel.
  Stojím na kopci a sleduji tři stěhovací auta, jak směřují k mé vesnici. I když bylo bezvětří, mé vlasy se vlnily ve větru, který byl všude přítomný kolem mě. Zvlášť, když jsem byl rozrušený, doufal jsem, že si toho nikdo nevšimne.
  "Copak Rony, zjistil jsi něco?" zeptám se sokola, kterého jsem vyslal na výzvědy. Ron se na mě podívá svým žlutým okem a vyšle ke mně vzpomínky.
  "Aha rozumím. Tak oni koupili tu vilu po staré tetě. Zazobanci. Nikdy jim to neodpustím a našim taky ne. Teta tu vilu odkázala mně, ne jim. Oni mě lstí donutili souhlasit a peníze shrábli. Jednou se pomstím," přimhouřím nenávistně oči. Kolem mě se zvedne ostrý vítr, který téměř hned utichne, jak ovládnu svůj hněv.
  Konečně přijedou a stěhováci začnou stěhovat jejich nábytek do domu. Kolem se proplétá drobná tmavovláska a diriguje kam, co patří.
  Po nějaké době se otevřou zadní dveře auta a vystoupí hubený kluk. Zamračím se, je tohle normální? Svým ostrým zrakem postřehnu příliš hubené ruce. I oblečení na něm podivně visí.
  Kluk se podivně opře o dveře. Z druhé strany vyskočí druhý kluk a rozběhne se k tomu prvnímu stejně jako žena.
  Odstrčím ho a skloním se k drobnému chlapci, jedním pohybem naznačím Ronovi, aby vzlétl, a nepatrným pohybem naženu do klukových plic vzduch. Teprve teď si ho pořádně prohlédnu.
  Má tmavohnědé vlasy na krátko ostříhané, příliš bledý obličej a je strašně hubený. Přes vrstvu oblečení jasně cítím kosti.
  Stále má trhaný dech a tak nepatrný pohyb opakuji tak dlouho, dokud se nevzpamatuje a neotevře oči. Jako by zasáhly bleskem se, ponořím do světle oříškového oceánu a nemohu z něj vyplavat.
  "Jak jsi to udělal? Kdo jsi?"obrátí mě druhý kluk k sobě. Podívám se do stejných očí, jako má drobný chlapec. Určitě jsou bratři, projede mi hlavou. Nemůžu si pomoct, ale tenhle se mi líbí víc, i když mě dost pevně drží, až mě to bolí.
  Strachem se mi sevře žaludek. Tohle nikdo nesmí vědět! Zoufale se mu podívám do očí. Má je o odstín tmavší než bratr a stejně zoufalé jako já.
  Nenechám ho domluvit a vyrazím ze sebe ostrý skřek. V dalším momentě se z nebe snese Ron a pařáty zaútočí na Robina. Ten mě hned pustí a začne si chránit obličej.
  Jestli se začnou vyptávat ve vesnici je se mnou amen. Místní nenávidí výchylky a to jakékoliv. Už tak si o mě říkají, že jsem podivín a koukají na mě skrz prsty.
  Snažím se chránit rukama obličej před útokem sokola. Vůbec nechápu, kde se tu vzal. Najednou útok přestane a já se opatrně podívám. Po sokolovi ani stopy.
  Podívám se na ruce, ale mám na nich sotva pár škrábanců, jako by mi nechtěl ublížit. Rozhlídnu se po obloze, ale nikde není. Zmizel stejně jako ten kluk. Jako vítr.
  Rychle se otočím a zamířím k bráškovi. Zdá se být vyděšený a to není moc dobré, musí se soustředit na dýchání je krátce po operaci plic.
  Otec od nás utekl krátce po tom, co se dozvěděl o Lukyho nemoci. Prohlásil, že nebude žít v rodině kde je jeden buzerant a druhý chronický invalida.
  "O mě se už bát nemusíš, uzdravím se tu. Teď se starej o své štěstí, maminka si taky najde hodného tatínka," usměje se na mě zářivě.
  Zůstanu na něho zírat s otevřenou pusou. To, že umí věštit, vím už dlouho, ale nikdy toho z budoucnosti tolik neodhalil.
  Ale i přesto jsem rozhodnut toho kluka najít a klidně se stát jeho milencem či otrokem, pokud Lukášovi pomůže.
  Bez dechu doběhnu na druhý kraj lesa. Vzduch se rychle nahromadí kolem mě, aby mi usnadnil dýchání. Pročísnu si své bílé vlasy a do světle fialkových skoro bezbarvých očí se mi nahrnou slzy.
  Myslel jsem, že oni budou jiní. Dokonce jsem jim odpustil, že koupily dům, který tolik miluji, ale jsou stejně hrubý jako všichni.
  Povzdechnu si a zamířím domů, kde mě všichni nenávidí, ale já nemůžu za to, že jsem jiný než všichni ostatní.
  Zapotácím se a vzduch mě rychle podepře. Ještě víc mě dorazí, že před očima mám toho staršího kluka a ne toho nemocného.
  I když jsem o něco větší on je silnější. Zvednu k očím ruku a podívám se na modřiny, které mi tím stiskem způsobil.
  Rychle se vzpamatuji a vydám se znovu na cestu. Musím se ještě podívat na úlohy do školy. Dnes byl poslední den víkendu. Podle slunce bych řekl, že je takových šest večer. Ještě měsíc a pak jsou prázdniny, budu moct jít na celé dva měsíce do své horské chaty.
  "Dai, okamžitě domů! Zase nemáš hotové úlohy," křičí máma na kopci u domku na kraji vesnice. Rozběhnu se, nemíním dělat sousedům divadlo. Rychle minu mámu a vyběhnu do svého království v podkroví.
  Pokojíček je to sice malý, ale jen a jen můj. Na rozdíl od mích sester, které se tísní v jednom pokoji.
  "Dobrý den třído, dnes k nám nastoupil nový student, jmenuje se Robin Grey. Doufám, že si odpustíte posměšky, pane Richarde," zaslechnu učitele, ale nezvednu pohled od učebnice.
  Třídou zašumí tichý smích, provázený vzteklím prsknutím Rickiho, jediného mého kamaráda. Jeho oblíbenou hrou je komolení jmen nebo dávaní nepříjemných, ale často trefných přezdívek.
  Jestli něco nenávidí tak je to jeho jméno, kterého tak pojmenovali po Richardovi, Lvím srdci, známého z Robina Hooda.
  Král zděšeně zíral na most, jenž vedl k jeho hradu. Bál se toho člověka co po něm šel. On to vlastně ani člověk být nemohl. Kdo jiný než démon dokázal zkrotit obludu, co křižovala oblohu a hlídala svého pána?
  Zoufale se podíval na oblohu, kde létal černý drak. Blanitá křídla měl roztažená do neuvěřitelných rozměrů a obrovské rudé oči odhalili sebemenší pokus o útok, o který se jeho vojáci pokusili.
  "Ale copak? Že by sis mě tak vážil?" zeptá se posměšně muž a vzhlédne ke králi s naprostou arogancí.
  "Tebe ne Merdiku, ale svých mužů!" odsekne král a s nenávistí se dívá na muže, který mu kdysi zachránil život, jen proto, aby ho zrazil na kolena.
  "To bych od tebe nečekal. Kde jsou ty doby, kdy sis bojem podmaňoval národy, jen proto, aby ses mohl vytahovat, že jsi nejmocnější král na zemi?" ozve se výsměšný hlas muže za jeho zády.
  "To tobě můj otec taky ne a předals ho pod gilotinu. A při tom ti zachránil život, když vylil otrávený kalich, který ti podstrčily rádci na příkaz tvého bratra," zaječí na krále Merdik.
  "Ale udělal a s největší radostí, bratříčku," vejde do sálu muž s nataženou kuší, kterou míří na krále.
  "Proč? Protože chci vládnout jo a taky se mi líbí tvá žena. Ty spratky zabiji, ať mi nestojí v cestě," usměje slizky Dwaren.
  "No ne my máme asi hrdinu. Tebe možná nechám žít, ale jen možná," rozesměje se Dwaren a odhodí ho směrem k čaroději.
  "Ziku," vykřikne zděšeně král, ale to už ho chytá čaroděj a staví vedle sebe. V nestřeženém okamžiku mu vypálí na krk svůj znak a kluk se rozpláče.
  "To jsem nechtěl," povzdechne si smutně čaroděj a snaží se mu znak odstranit. Zbytečně, už to nejde vrátit zpět.
  "Kdo zabil mého otce?" zeptá se Merdik útočníka, který se smíchy popadá za břicho, zatímco král s královnou se snaží skrýt zděšení.
  "Hodil jsem to na milovaného bratříčka, protože čarodějové tyhle věci nenávidí. Doufal jsem, že ho bez ptaní zabiješ!
  Bohužel nevěděl jsem, že tak miluješ drama. Dokonce jsem provedl i pár útoků pod jeho záštitou, abych mu způsobil války, ale vždycky se z toho dokázal nějak vymluvit. Zabiji ho, ale nejdřív tebe, abys nemohl chránit prince, zároveň tak ovládnu tvého černého draka a s jeho pomocí budu vládnout celému světu," rozvášní se Dwaren tak, že si nevšimne, že za jeho zády se objeví černý drak.
  Čaroděj vezme prince do náruče a uspí ho, zároveň mu vezme vzpomínky na dnešní den. Zároveň mu na krk nenápadně pověsí kouzelný medailonek, který ho bude chránit. Normálnímu oku je neviditelný.
  "Neodvedu, budu ho navěky chránit, ale nikdy mě už nespatří. Jediné o co vás prosím je, abyste se o něj postarali. Nikdy mu neříkejte, od koho ten znak má, jinak ho zde neudržíte.
  Dokud nebude vědět mé jméno nebo mou podobu nevzpomene si," předá ho do náruče královně a odejde k oknu. Sedne na hřbet drakovi, který ho odnese pryč.
  Nikdo si nevšimne služky, která za čarodějem hledí s nenávistí. V hlavě jí právě uzrál plán na pomstu. Bude však potřeba hodně času než ho bude moct uskutečnit.
  Pak se stejně nenávistně podívá na krále s královnou a jejich syna, kdyby nebylo jich, byla by dnes už královnou po boku Dwarena.
  ´Co je na mě tak ošklivého, že mě nikdo nechce? ´ posmutní. Při tom se podívá na své světlé, takřka bílé vlasy, které mu dosahají k loktům. Lemují mu oválnou tvář, ve které svítí jako smaragdy zelené oči, které svou sytostí zastiňují ony zmíněné drahokamy. Teď v nich sídlil smutek.
  Jasně červené, plné rty rozkošného srdcového tvaru dokreslují takřka dokonalou tvář stejně jako rovný nos.
  Postava je štíhlá a souměrná oděna do bílého šatu s vysokým nákrčníkem, aby zakryly jediný nedostatek, jizvu, která vzdáleně připomínala černého draka.
  "Zikare, zase se vzhlížíš v zrcadle? Pomalu si začínám myslet, že jsi stejně marnivý jako tvé sestry," ozve se král, který zrovna vešel do sálu, kde stál před zrcadlem jeho nejstarší syn.
  "Nejsem marnivý, jen přemýšlím, proč mě každý odmítá. Nejsem ošklivý, ale přesto dívky i muži mě odmítají, dokonce i ta princezna, která přijela na námluvy, mě odmítla, i když jsem nejstarší a dědic trůnu," dožaduje se princ odpovědi.
  "Nejsi dědic trůnu, tím je tvůj mladší bratr," odpoví mu král a to jen proto, že ty patříš někomu jinému a každý to pozná na první pohled.
  "Protože jsem tak rozhodl! A teď běž spát, je skoro půlnoc," rozkřikne se král na syna, který se skloněnou hlavou poslechne.
  Cestou marně přemýšlí, proč ho nikdo nemá rád. Nevšimne si utrápeného pohledu krále, který se rozhodne, že kontaktuje Merdika. Ještě tu noc ze zámku vyjíždí posel se zprávou pro čaroděje.
  Princ smutně ulehne do postele a nechá volně téct slzy, které dopadají na polštář. Po nekonečně dlouhé době usne.
  U jeho okna zastaví drak, který mácháním kožnatých křídel udržuje výšku a do pokoje vklouzne postava.
  Potichu přejdu k posteli a skloním se nad princem. Překvapí mě slzy, které se stále třpytí na dokonalém obličeji, tak rád bych věděl, jakou barvu mají jeho oči.
  "Proč pláčeš moje srdce? Kdo ti co udělal, že jsi tak nešťastný?" zašeptám a skloním se nad ním, abych mu setřel slzy. Přitom mi z ramen sklouzne temný pramen, který prince zalechtá na tváři a probudí ho.
  Tiše čekám, že opět usne, ale on otevře oči a podívá se na mě neuvěřitelně zelenýma očima. Spletl bych si je se smaragdy. Rychle si přes obličej přehodím kápi a děkuji bohu, že je tma.
  Rychle uskočím od postele a rozběhnu se k oknu. Koutkem oka spatřím, že také vyskočil z postele a pošlu na něj nejjemnější svazovací kouzlo, aby ho zdrželo. Povedlo se.
  Rychle vyskočím z postele, ale něco se kolem mě ovine. Hned poznám svazovací kouzlo, ale je tak jemné, že ho bez problému protrhnu. Rychle se rozběhnu k oknu. Pozdě slyšet je jen šumění dračích křídel.
  Ráno jdu do jídelny na snídani a potkám dvě služky, které se sotva slyšitelně baví. Rychle uskočím za roh, aby mě nezpozorovaly, a nepatrným kouzlem zesílím jejich hlas.
  "Slyšela jsi to? Včera v noci prý navštívil princovi komnaty čaroděj, který mu udělal to znamení na krku. Že by se přece jen rozhodl si ho vzít k sobě?" promluví jedna služka.
  "Ano, prý to byl Merdik, stalo se to v době, kdy jeho drak zabil králova bratra, ale nikomu neříkej, že jsem ti to řekla. Nikdo o tom nesmí mluvit je za to smrt," zašeptá první služka, opatrně se rozhlédne a odspěchá pryč.
  Princ, dosud schovaný za rohem si vloží tvář do dlaní. Téměř okamžitě se rozhodne, že čaroděje najde a donutí ho, aby znak zmazal. Ale zároveň cítí, že tohle nechce, nevyzná se sám v sobě.
  Jistě před těmi dvěma se snažím udržet klidnou tvář, ale pomalu mi začínají docházet síly. I ramies si toho všimnul a tak se mu snažím vyhýbat obloukem. Jemu i Erdenovi.
  Ve zprávách se už mihla zpráva o nadcházející bouři, ale nikdo ji nebral vážně až na mě a ty dva. Začínali zapevňovat okna a otec na Ramiesovu radu dojel koupit zásoby na dva dny.
  Sejdu z věže a projdu kolem Erdena jako by tam nebyl, i když bych ho nejraději umačkal v náručí a žadonil, ať mě vezme sebou.
  Začnu pomalu stoupat do bytu, když mě Ramies chytne za ruku a prudce hodí na zábradlí. Když se mi kamenná hrana zaryje do zad, bolest necítím.
  "Jestli vím jak vás odklít? Ano vím, ale jestli tu zůstanete, třeba jen vteřinu déle zemřete," odpovím prázdným hlasem.
  "Myslíš, že tohle byla dostačující odpověď?" zeptám se a s půlky schodiště hledím na svého vyjeveného syna.
  "Musí obětovat sám sebe, abyste mohli být volni," odpovím a začnu mizet, nechávajíc tam stát šokovaného syna.
  Mlčky mu hodím svitek, kde je vše napsáno. Hned ho rozbalí a začne číst. Pak bez naděje svěsí ramena a sedne na schod.
  Ani jeden z nich nevidí Erdena, který se skrývá za dveřmi a všechno slyší. Po jeho tváři tečou slzy, ale tentokrát nemyslí na sebe, ale na ty co miluje.
  Úsvit přináší bouři, která ničí životy a nese na ději pro zakleté. Stojím u okna a dívám se, jak prudký vítr vytrhává stoleté stromy jako stébla a nese je daleko na moře.
  Už jsem dávno oblečený a teď naposledy scházím schody. Naposledy se pohledem k ložnici rozloučím s rodiči a vejdu do stájí.
  Vyšvihnu se na zdivočelého Bleska a kopnutím do slabin ho přiměji opustit bezpečí stáje. Tryskem vyběhneme z brány.
  Nehledám Ramiese ani Erdena. Už dávno jsou na útesech. Kousek před nimi zastavím a seskočím z koně. Podívám se na útesy a uvidím Erdena, který mě pozoruje prázdným pohledem.
  Kousek dál stojí Ramies a objímá nějakého kluka. S překvapením zjistím, že je to Juno. Ten, kterého jsem potkal jako prvního na blatech, když jsme přijeli na zámek.
  Když jsem se dal na vojnu musím bojovat. Usměji se na ně i na Erdena a pomalu začnu stoupat na útesy. Postavím se na místo, kde vždy stál Erden, a čekám na jednorožce bouřek.
  Nečekám dlouho. Na obzoru se objeví, bílí bod a rychle se přibližuje. Nevím jistě, co mám udělat a tak jen zvednu ruku.
  "Co si dovoluješ mě o něco takového žádat? To jejich vinou je můj bratr uvězněn v té směšné kleci," zaječí a oblohou projede bouřkový výboj, který se protíná skoro přes celou oblohu.
  "A podívejme. Je vidět, že uvažuješ. Máš pravdu. Dejme tomu, že bych o té žádosti uvažoval, co ty mě dokážeš nabídnout tak cenného, abys mě přesvědčil?" podívá se na mě jasnýma očima. Nejsem si jistý, ale zdá se mi, že v těch očích vidím úctu.
  Jednorožec se zdá být zaskočen. Zaskočeni jsme všichni, protože v ten moment pukne útes a z něj vyletí černý orel, kterému po peří běží blesky.
  "Na tenhle den jsem čekal Erdene. Čekal jsem na den, kdy přiznáš svou vinu, proto lámu kletbu, kterou na tebe a na bratra uvalil král. Ty i ostatní prokletí, včetně mě jste volní," promluví orel a máchnutím křídla otevře propast mezi hranicemi věků.
  "Miluji tě Erdene. Miluji tě víc než svůj život, právě proto musíš žít, protože žiji v tobě," řeknu a políbím ho.
  Pak, než stačí protestovat, mu ze sebe strhnu jeho paže a hodím ho do náruče jeho bratru, který ho odvleče tam, kam patří.
  "Běž domů Naoki. Nikdy jsem neměl v úmyslu po tobě žádat tvůj život. Dnes jsi pomohl mnoha bytostem, na kterých ti záleželo. Abys netrpěl, vezmu ti tvé vzpomínky na Erdena a ostatní," přiblíží se ke mně jednorožec.
  "Jak dokáže vzít něco co je v srdci? Jak dokážete vyjmout lásku?" podívám se na něj se slzami v očích.
  "Máš pravdu, to nedokážu. To jediné nedokážu. Nashledanou Naoki, jsem si jistý, že se ještě potkáme," podívá se na mě jasným okem.
  "Děkuji ti, Hrome, děkuji, že jsi je zachránil," zašeptám a se zlomeným srdcem začnu slézat z útesů.
  Klopýtavě se vydám od jednoho těla k druhému, ale všechna jsou naprosto stejná. Nic mi neříká, který z nich je Erden. Nechápu to, když jsem s Erdenem, srdce mi div nevyskočí z hrudi a dech se mi zastavuje.
  Zezadu někdo zakašle. Rozběhnu se za zvukem a v koutě, co nejdál od ohně se krčí postavička, celá od sazí.
  "Erdene," skočím k postavičce a zarazím se. Tohle není on. Prudce se obrátím a běžím zpět. Skoro zakopnu o skrčenou postavu v rohu a v ten moment se mi zatají dech.
  Vezmu bezvědomého Erdena do náruče a rozběhnu se z hořící stáje. Proběhnu pod propadajícím se stropem a zastavím se až u Ramiese.
  "Nechápu, jak to myslíš! Copak tohle je nějaká zkouška?" zavrčím a položím ho na zem. Začnu mu dávat umělé dýchání, když tu mě popadne kolem krku a přitáhne k sobě.
  "Kam se poděl ten oheň?" ozve se překvapený hlas otce. Otočím se a údivem otevřu pusu, stáje jsou naprosto nedotčené. Po plamenech ani stopy.
  Mlčky kývnu a popadnu Erdena do náruče. Odnesu ho do svého pokoje, kde ho postavím na zem. Vezmu si čisté oblečení a zavřu se v koupelně, kde skočím pod sprchu. Vyjdu z ní a začnu se oblékat.
  Prudce zvednu hlavu a setkám se s Erdenovíma jiskřícíma očima, které mě sjížděly od hlavy k patě a zpět. Naštvaně se vystavím, ať se podívá a začnu si ho prohlížet stejně.
  Erden zrudne a během vteřinky vystřelí z koupelny, jako by za ním hořelo. Ušklíbnu se a obléknu se, pak vejdu do pokoje, kde v krbu hoří plamen, a sednu si do křesla.
  "Jde o to prokletí. Jen ten kdo má šanci ho prolomit, dostane tři zkoušky. Ty jsi prošel dvěma. Smrtí a ohněm. Čeká tě ještě jedna. Samozřejmě můžeš ji odmítnout," vysvětlí Ramies.
  "Nás čeká dalších tisíc let prokletí jestli se nenajde nikdo, kdo by ji byl schopen tak i víc. Smůla je, že prokletí se může zlomit jen jednou za tisíc let. A tebe a tvou rodinu čeká smrt," doplní Ramies tiše.
  "Ne. K tomu, aby se to splnilo jsi tohle měl vědět už po první zkoušce. Jenže nečekal jsem, že se prohodí. Takže jsi splnil většinu a smrt vám nehrozí. Jestli teď couvneš, čas se vrátí zpátky a vy nikdy nezažijete to, co jste zažily. Rozdíl bude jen v tom, že prožijete jinou minulost," vysvětlí mi a ruka s pohárem se neznatelně roztřese. Chápu ho. Jsou tak blízko vysvobození a já můžu vše zhatit.
  "Vysvobodíš nás. Čas nás vrátí do naší doby bez toho, aby se porušila časová linie. Nikdo si nás nebude pamatovat," odpoví a v jeho hlase zaslechnu naději.
  Podívám se do Erdenovích průzračně azurových očích a náhle vím, že na něj nikdy nezapomenu, protože na lásku je i čas krátký a nedá se ošidit.
  Přistoupím k oknu a přemýšlím. Pak smířený s tím, že na mě Erden zapomene a najde si svou lásku v jeho době, se rozhodnu.
  "Udělám, co bude třeba," řeknu pevným hlasem a aniž bych se na jednoho z nich podíval, vyběhnu z pokoje.
  S očima pálicíma od slz chytnu Bleska a tryskem se vyřítím ze dvora, naprosto ignorujíc křik otce, že musím chytit koně. Teď na to nemám ani pomyšlení. Nero to zvládne.
  Pádím po vřesovišti, nedaleko útesů. Nic nevnímám jen míjející krajinu, která kolem běží dost rozmazaně. To kvůli slzám.
  Zadržím Bleska v šíleném trysku. Je zvyklí, že když chci zpomalit tak se ho dotknu břicha. Jinak bych ho asi zabil a sebe taky. Seskočím z jeho hřbetu a nechám ho běžet, vím, že na zahvízdnutí přiběhne. Učil jsem ho to.
  Začnu se procházet a znenadání zjistím, že jsem skoro u útesů. Sednu si na jeden z větších kamenů a začnu se dívat na moře. Skoro mu závidím. Překlene čas, aniž by se změnil, nezná lásku, nic necítí. Nemusí přemýšlet o přítomnosti, minulosti či budoucnosti. Nepotřebuje nikoho, ale všichni potřebují jeho.
  Podívám se na noční nebe a zvednu se. Nevím kolik je hodin, ani kolik uběhlo, co tu sedím, ale jedno vím jistě. Cítím se tak na tisíc let. Těžkým krokem se začnu vracet ne vřesoviště, kde jsem nechal Bleska.
  Ztuhnu hrůzou, jde z něj vidět jen obrys a jako by se vznášel pár centimetrů nad zemí. Potom se dostane do měsíčního světla a jeho srst jakoby vzplála ohněm. Upře na mě černé studené oči a pomalu se vydá ke mně.
  Svaly mám úplně ztuhlé. Psisko ke mně přijde a očichá mě pak zvedne hlavu a začne výt. Dusot kopyt zrychlí a z ničeho nic se přede mnou objeví jezdec.
  Černý klobouk stažený hluboko do čela, že není vidět obličej. Plášť černé barvy halí tělo, že není nic vidět. Kolem jeho stejně černého koně obíhá smečka psů, některým srst svítí zeleně některým modře.
  Jezdec se zastaví přímo u mě a z pláště se vynoří ruka s malým svitkem, který je převázaný černou stuhou.
  Spíš cítím, než vidím, že se jezdec usmál. Vzápětí obrátí koně a tryskem zmizí z dohledu i s přízračnou smečkou.
  Jen ho přečtu, svitek se mi v ruce rozpadne v prach. Hvízdnu na Bleska a vyšvihnu se mu na hřbet. Tryskem zamíříme
  Jsem vzhůru ve čtyři hodiny a netrpělivě čekám na snídani. Jsem skutečně zvědavý, jestli to stihne. Pokud vím, tak když byl víkend nebo svátek nevstával před dvanáctou. A teď byl přece jen unavený, šlo to na něm vidět.
  Tak to nestihnul, první mínus. V tom se otevřou dveře a dovnitř vejde Erden, který vrtce drží podnos.
  "Dochvilnost je ctnost králů," napomenu ho a znechuceně se podívám na nedodělaná vejce, neuměle ukrátý chleba topící se v rozlitém čaji.
  Vejdu do kuchyně a málem sebou švihnu, rozbitá vejce se povalují všude, od nich je zaprasená podlaha, linka, skříňky, sporák prostě všechno, do toho je nadrobená skoro půlka chleba a to vše se topí snad v hektolitru vody.
  "Tak se podívej, Erdene, tenhle hnus vyhoď a dej popořádku kuchyň, nebude tu ani smítko pak udělej novou snídani jasné?" otočím se na něho.
  Stojí přede mnou jako zmoklá slepice a v ruce drží tác, který se v jeho rukách šíleně třese. Vezmu ho a dám na linku. Erden se ve vteřině otočí a zmizí.
  Povzdechnu si a dám se do úklidu. Během chvilky se na pánvičce smaží nová vejce, která jsem vybral od slepic. Neříkám, že splnil úkol, ale počítá se i snaha ne?
  S talířem míchaných vajec, chlebem a hrnkem čaje, jdu najít Erdena. Něco mě táhne po točitých schodech k jedněm dveřím. S námahou je otevřu a vejdu.
  Úžasem otevřu pusu tak nádherný a přepychově zařízený pokoj jsem ještě neviděl. Na posteli s baldachýnem leží Erden a podle jeho třesoucích ramen poznám, že brečí. Položím talíř na stůl a přejdu k němu.
  "Nejspíš jsem stejně měkký jako tvůj bratr a otec," odpovím s povzdechem na jeho nevyslovenou otázku a opustím jeho pokoj.
  Zajdu do svého pokoje a pousměji se. Jak je ten můj proti jeho obyčejný. Přejdu ke skříni a převléknu se do pracovního. Pak klusem zamířím ke stájím.
  Ramies se na mě vztekle podívá a mlčky pokračuje v práci. Vyvezu sotva jedny kolečka a přiběhne Erden v roztrhaných džínách a flanelové košili.
  Beze slova vezme vidle a začne neuměle nakládat starou podestýlku. Chvilku ho pozoruji a pak mu ukážu, jak se mají správně držet, aby mu pokaždé půlka nespadla.
  "Stihneš to?" otočím se na vylekaně na Erdena. Jeho mrtvolně bledá tvář je mi dostatečnou odpovědí. Strhnu Bleskovi ohlávku a vysadím na něj ztuhlého Erdena, vyšvihnu se na něj a tryskem opustím zámek. Míříme nejkratší cestou k útesům.
  Ženu Bleska co nejrychleji, jen tak, tak se vyhnu plně naloženému vozíku, plnému keramiky. Erden se mi ještě podívá přes rameno, jestli se nic nestalo.
  Za chvíli jsme na útesech. Pomůžu Erdenovy na skálu a se smutným srdcem se dívám, jak se mění v orla. Nikdo by neměl takhle trpět.
  "Dnes bude muset," odseknu a dál se dívám směrem, kterým odletěl Erden. Unikne mi tak Ramiesuv záhadný úsměv a jeho pohled k druhé skále, kde čeká na konec bouře další postava.
  Bouře řádí tři hodiny, než se uklidní jen s občasnými záblesky. Nad mořem uvidím Erdena, jak míří k nám. Podle všeho je unavený. S posledních sil doletí nad útesy a spadne. Podaří se mi ho chytnout, než dopadne na skály.
  "Vždycky s tebou zůstanu," odpovím ho a v náručí ho začnu snášet z útesů. Vysadím ho na Bleska a vyšvihnu se za něj, pak zamířím domů. Položím ho do své postele a rychle se rozběhnu dodělat rozdělanou práci. Ve vratech se v šoku zastavím, stáje jsou vyčištěné a koně zaopatřeni, tedy jen Hrom, Blesk se plaší a Ross tu ještě není.
  Vezmu hadru a dám se do vytírání jeho mokré srsti. Pečlivě ho otřu a přehodím přes něj deku. Nasadím mu ohlávku a odejdu do pokoje, kde si vezmu knihu a začtu se do ní. Nechtěně při knize usnu.
  Probudí mě křik. Zmateně otevřu oči a podívám se z okna. Zděšeně vykřiknu. Na tmavém pozadí noci tančí rudé jazyky ohně. Hoří stáje.
  Ke mně dolehne křik rodičů, ale ignoruji ho, stejně jako strach, který mě zevnitř sevře a brání dýchat. Pro mě je Erden přednější.
  Rozkašlu se téměř okamžitě, může za to dusivý kouř, ani pořádně nevidím pod nohy. Kousek dál je jasněji a začnu se rozhlížet po Erdenovi.
  Kousek od sebe vidím tělo a zamířím k němu. Koutkem oka zahlednu dalšího Erdena o kousek dál. Zmateně se rozhlédnu.
  Lidičky moc se omlouvám, že tu tak dlouho nic nepřibilo. Slibuji, že se polepším a další kapču přidám co nejdřív.
  Vztekle se dívám na zabouchnuté dveře a zachvěji se zimou. I teď když je venku teplo, táhne tu. Opovržlivě se podívám na udusanou hlínu, která je zde místo podlahy a na půl shnilý slamník.
  Prohrabu batoh, jestli tam přece jen nezůstala stará svačina. Světe div se, jsou tam bramborové placky, které jsme měli k večeři. Musel mi je tam dát Naoki i s láhví ledového čaje jinak si nedovedu vysvětlit, jak se tam dostali.
  Hladově se do nich pustím. Včas se zarazím, aby mi zbylo na snídani. Pečlivě zbytek zabalím a ustelu si na hliněné zemi, ráno mě čeká moc práce.
  První co udělám je, že vytáhnu slamník na nejbližší hnojiště a začnu plést nový. Na té zemi se nedá spát je příliš tvrdá, studená a páchne.
  Pomalu ztrácím nervy. Zkouším to plést snad po tisící a dělám to úplně stejně jako ta lůza, co žila pod hradem! Díval jsem se na to stokrát a stále se to rozpadá!
  Z očí mi pomalu začnou kapat slzy. Tohle je nesplnitelný úkol. Nakonec to jakž takž drží pohromadě, ale má to daleko do těch pohodlných a měkkých madrací na zámku.
  Rozhlédnu se kolem a vrhnu se do úklidu. Za chvíli jsem doslova strhaný. Doma to za mě dělalo služebnictvo nebo bratr. Proč to musí být tak těžké?
  Vyrazím do lesa, kde určitě najdu něco k jídlu, jen abych se po půl hodině vrátil s ještě větším zoufalstvím. Nenašel jsem nic, a když už tak jedovaté.
  Nejspíš budu muset žebrat nebo pracovat. Při mé popularitě, by mě obyvatelstvo nechalo s radostí vyhladovět, takže zbude práce. Při tom slově mě pokryje husina, když si představím, že žadoním o práci, já princ!
  Znovu prohledám chatrč a najdu hrnčířský kruh na výrobu keramiky! Jestli najdu i hlínu mám vyhráno a ty Naoki mě budeš sloužit! Usměji se zlomyslně při té představě.
  Než skončí noc, mám v peci několik hrnečků, talířů, mís a podobně. Nechám si jeden talíř a hrnek a zbytek opatrně zabalím a vydám se na trh s nadějí, že vydělám dost peněz.
  Sedím tam bezmála celý den a vydělám si jen tak, tak na večeři se snídaní a trochu hrnčířské hlíny. Zklamaně se vrátím do chatrče a dám se znovu do práce.
  Znovu se vrátím k práci, kterou už nepovažuji za zábavu. Stěží udělám pár kousků, když se mi klíží oči. Vypálím poslední kousek a jdu si lehnout.
  Na tvrdé madraci se převaluji celou noc, aniž bych zahmouřil oči. Celý rozlámaný a ještě unavenější než večer vstanu. Ztěžka vstanu a vleču se, se zbožím na trh. Sednu si na včerejší místo a snažím se usmívat.
  "Podle pravidel trhu musí majitel zvířete, které zničilo zboží, zaplatit škodu," probodnu Naokiho pohledem. Tohle pravidlo zavedl můj otec.
  Oči mi zahraji vítězstvím. Jestli mi zaplatí veškerou škodu, budu mít na novou hlínu i na jídlo a možná deku.
  Do očí mi vhrknou slzy, rychle se skloním a začnu sbírat střepy, aby si jich Naoki nevšimnul. Ucítím, že se sklonil a začne mi pomáhat.
  Zatnu zuby a vstanu. Nevzdám to, nechci to vzdát. Podívám se na okoralý chléb a znovu spočítám své drobné jmění. V ruce držím jen pár drobných, co mi nevystačí ani na pár gramů hlíny. Rozhlédnu se po chatrči, jestli tam nenajdu něco z mých výrobků. Nic.
  Ráno oběhnu celou vesnici a škemrám o sebemenší práci. Všude mě vyprovodí s úsměškem. Když se jeden sedlák zeptá, co umím, skloním hlavu. Neumím, kromě hrnčířství, nic.
  Druhý den to zkusím v okolních vesnicích s naprosto stejným výsledkem. Teď už mi nezbývá nic jiného, než se vrátit na hrad s prosíkem.
  "O půl páté ráno čekám snídani do postele, pak mi pomůžeš, kde bude třeba," vezme mě Naoki na vědomí.
  "Výmluvy. Tys to dělal celé roky a vůbec tě nezajímalo jak je těm, co ubližuješ, jestli mají z čeho žít. Kolikrát měli celé rodiny, které museli uživit! A to ještě živili nás a na rozdíl od tebe neměli kam jit," přeruší mě tvrdě a zmizí.
  Sednu si na schody a ani se nenamáhám setřít slzy, které mě tečou po tváři. Zdá se mi to nebo poslední dobou brečím pořád?