text: Tyto volby přinesly konec americké rasové détente | 18. 11. 2016 | Britské listy
  Po volbách měl Jamelle Bouie ve Slate článek nazvaný "Běloch zvítězil". Je to silný, chvílemi nádherný text o jeho šoku a zklamání z překvapivého vítězství Donalda Trumpa. Popisuje, jak musel odejít ze studia CBS News na procházku a volal své ženě, když si uvědomil, že došlo k nemožnému. Správně si odvodil, že nejpřímější národní apel na bílé voliče za několik dekád nejen že byl předložen, ale také vyhrál.
  Jako běloch nemůžu plně pochopit, co znamená Trumpovo vítězství pro lidi jiné barvy. Mám vlastní silné výhrady k jeho prezidentství, ale nezahrnují obavy spojené s barvou mé pleti. Snažím se lépe pochopit obavy menšin prostřednictvím Bouieova eseje a jedna část mi přišla jako zvlášť přesný popis nynějšího rasového momentu v Americe. Bouie píše:
  "John McCain využil rasových obav a Mitt Romney si zahrával s rasovým resentimentem, ale odmítli jít dál. Abych si vypůjčil z George Wallace, odmítli řvát `negře`. To je důležité. Odmítnutím politiky explicitního rasismu a bílé odplaty přesunuli politické bojiště k nominálně barvoslepým starostem. Rasa byla dosud součástí těchto šarvátek - to je nevyhnutelné - ale ani liberálové, ani konzervativci by se nevzdali ideje pluralistické, multirasové demokracie. Při pohledu nazpět vidím, že jsem to považoval za konsensus. Místo toho se zdá, že jsme měli détente. A Trump jí otřásl."
  Toto připuštění, že co považoval za konsensus byla ve skutečnosti détente, je extrémně důležité. Zatímco konsensus znamená, že otázky byly odloženy, détente znamená neshodu, která stále trvá, ale bylo dosaženo dohody zabránit těmto neshodám v proměně v otevřené nepřátelství. Od 70. let až do začátku tohoto století Amerika existovala ve znamení této dohody. Bouie má pravdu, že byla otřesena, ale mýlí se, když naznačuje, že Trump je jediným, nebo i jen primárním důvodem.
  Pravidla dohody byla dost prostá. Pro bílé tvrdila, že otevřeně rasistická tvrzení a otevřený apel na bílou rasovou identitu byly v zásadě zakázány. Kromě toho bílí akceptovali dvojí standard ohledně přiměřenosti kulturního a politického tribalismu. Ze zřejmých a rozumných historických a ekonomických důvodů bylo na černé a hnědé výslovně sledující vlastní zájmy pohlíženo jinak než na bílé dělající totéž.
  Druhou stránkou dohody bylo, že dokud byli bílí dostatečně trestáni za otevřeně rasistické činy, lídři menšiny a komunity budou opatrní ohledně obvinění z rasismu. Klíčem zde bylo, že jakmile to bylo jednou vzneseno a prokázáno, obvinění z rasismu byla rána, z níž se většina bílých nevzpamatovala. Od Jimmyho Řeka až po Michaela Richardsona být označeno za rasistu znamenalo černou známku, kterou nešlo snadno smýt.
  To byla základní dohoda, která určila naše kulturní normy, sada pravidel s poměrně jasnými hranicemi. Podle těchto pravidel by mnohá Trumpova vyjádření a činy byly bezprostředně diskvalifikující, ale nefungovaly tak, protože pravidla už neplatí.
  Nejjasnějším příkladem je drama soudce Gonzala Curiela. Podle pravidel détente říci, že soudce nemůže plnit své povinnosti kvůli své rase nebo národnosti, se počítalo za urážku vedoucí k propuštění. I lídři levice a pravice se domnívali, že to Trump nemůže překonat.
  Ale nejen že mnozí bílí voliči porušili pravidla diskvalifikace osoby založené na rasistickém tvrzení, porušili i druhé pravidlo. Začali se ptát, proč by Trump nemohl říci, že by mexický soudce nemusel být spravedlivý, když celou dobu slyšíme o nebezpečnosti všech bílých soudců a policistů. Přijetí legitimních rasových dvojích standardů bělochy se vytratilo a bez détente se nemůže udržet.
  Je nepochopením celé věci, pokud tvrdíte, že za rozpad rasové détente nesla odpovědnost politická korektnost. To je nepřesné. Politická korektnost, tento nepřesný pojem, byla prostředkem, jímž jsme vytrvale znova vyjednávali o podmínkách dohody. Nakonec primární pravidla pro bílé mají přesně co dělat s tím, co bylo přijatelné říci.
  Teorie privilegií a pojem systémového rasismu zasadily détente smrtící ránu. Při prosazování těchto teorií menšiny a pokrokáři porušili svou klíčovou zásadu, kterou bylo neběhat kolem a neoznačovat každého za rasistu. Když se tyto teorie uchytily, každý běloch se stal rasistou, který se musí doznat k rasismu a aktivně to napravovat. Ale pokud bílá žena vyučující gender studies na Barnardu s obrazy Bena Shahna v kanceláři je rasistka, jakou šanci mají ostatní?
  V posledních několika letech, jak se uchytila teorie privilegií, si mnozí bílí začali myslet, že nezáleží na tom, co udělají, stejně budou označeni za rasisty, protože to se fakticky dělo. Předtím existovala pravidla. Časem se měnila, ale pokud jste se jich drželi, většinou vás chránila před obviněním z rasismu. Je to jako ve verších Morrissey: "je zlo prostě něco, co jsi, nebo něco, co děláš". Podle détente byl rasismus něco, co jste dělali; podle teorie privilegií je to něco, čím jste.
  Tato změna od starostlivě směrovaných obvinění z rasismu za přímou akci k obecnějším obviněním z nevědomého rasismu odstranila motivaci bílých. A co je horší, vedla k obranářství a pocitu viktimizace, který učinil dnešní bělochy v mnoha ohledech mnohem kmenovějšími, než byli před 30 lety. Bílým se neustále nařizuje, aby zkoumali svou bělošskost, nepovažovali se za rasově neutrální. To udělali, jenže výsledkem nebyla introspekce, která by vedla k usmíření, ale rozhodnutí, že bílí mají stejné právo považovat se za zvláštní zájmovou skupinu jako kdokoliv jiný.
  Nešťastné místo kde se teď nacházíme je to, kde dotěrné útoky na bílé, často od bílých, vedou k dalšímu stahování se do bílé kukly. Hnusné a nezodpovědné nadávání Samanthy Bee bílým ženám jakožto zlé síle stojící za Trumpovým vítězstvím, zatímco blahosklonně popisuje magické barevné lidi jako jediné, kdo nás mohou zachránit, je jasným příkladem, odkud pocházejí bílé obranářství a viktimizace.
  A dále, neustálý poplach levice, že každé vítězství konzervativců je porodními křečemi zla, starých běloších, kteří budou spláchnuti vlnami hnědé imigrace, vedou k tomu, že se mnoho bílých zaseklo. Na určité úrovni, jak je můžete obviňovat? Explicitně jim říkají, že jejich hodnoty a způsob života mají na vlásku. Jak čekáme, že budou reagovat?
  Détente měla k dokonalosti daleko. Často umožňovala, aby tišší rasismus prošel bez problémů. V jistém smyslu šlo o obvaz přiložený na střelné poranění. Ale obvazy mají svou roli v léčbě střelných poranění - tělo se samo hojí lépe, když je rána čistá a bez infekce. To platí i o schopnosti diskursu uzdravovat naši politiku. Podle détente stále existoval rasismus, ale Steve Bannon, jehož publikace Breitbart se věnuje zlému explicitnímu rasismu, by nikdy nemohl pomyslet na místo personálního šéfa Bílého domu.
  Zda stará détente byla lepší nebo horší než současné podmínky, to je patrně akademická otázka. Nevrátí se. Byla vytvořena v kotli velmi specifické historické chvíle. Její tvůrci znali a zakusili rasismus způsoby, které my jednoduše neznáme, a byli ochotnější ke kompromisu, aby udrželi monstrum pod kontrolou, zatímco, jak doufali, nové generace se stanou přirozeně rasově otevřenějšími.
  Kulturní a politický bílý tribalismus ve své nynější formě tu patrně nějakou dobu zůstane. Nejspíš to nejlepší, co teď můžeme udělat, je uzavřít novou dohodu. Jsme velmi daleko od toho, abychom jí dosáhli. Ale všichni můžeme podnikat konkrétní kroky tímto směrem. Můžeme si navzájem naslouchat bez okamžitého souzení a s důvěrou, že lidé jednají v dobré víře. Tato důvěra nebude vždy odměněna, ale bez ní détente nikdy nenastane.
  Pokud generace Američanů, která přežila rasismus, nepokoje, úzkost a hrůzu hnutí za občanská práva dokázala důvěřovat slušnosti toho druhého a vytvořit kulturní kódy a normy trestající otevřený rasismus, měli bychom být toho schopni též. Ale opravdu děsivá věc je, že v dané chvíli se nezdá, že bychom si to přáli.