text: LongStory: Spoutaná I. | Christelle
  LongStory: Spoutaná I.
  1. may 2016 at 11:43	| Christelle	| Poetic moments
  už déle mám uloženou kratší povídku. Jmenuje se Spoutaná, ale vůbec to nevypadá tak, jak si můžete porávě nyní představovat. Čekala jsem, že to bude hloubavé a bude tam i nějaká alegorie, ale po přečtení mi došlo, že to je jen obyčejný brak. Pokud tedy máte chvíli času a nevadí vám číst věci, které jsou spontálními výtvory mé hlavy, tak do toho. Budu moc ráda, když se mi k tomu i nějak vyjádříte. Jestli vás příběh zaujme, hodlám sem vložit další části, které se kvůli maximálnímu množství znaků sem nevešli. Předpokládám, že budou dohromady až deset částí. A to jsem si myslela, že to je krátké. Užijte si první část.
  osa mě studila na chodidlech. Po špičkách jsem běžela skrz zahradu. Nechtěla jsem, aby si mě nikdo všiml, tak jsem se, celá oblečená v černé, schovávala při jakýmkoli pohybu za strom či keř. Potřebovala jsem něco udělat. V noci. Ve tmě.
  Na sobě jsem měla přehozenou krátkou bundu a tmavé tepláky. Cesta tam, kam mám zamířeno, není daleko, je to cesta po trávě, chvíli jdu po prašné cestě. Budu mít hodně špinavé nohy, ale kdybych si šla pro boty, mohla bych probudit spící rodiče. Hlavně ať to už mám za sebou.
  Překročila jsem plot a vydala se po louce, hned vedle cesty. Bylo mi příjemnější šlapat po vlhké trávě, než po betonu, který byl díky studené noci celý vychladlý. Občas jsem šlápla na nějaký malý kamínek, ale nebylo to tak hrozný.
  Dostala jsem se na bahnitou část louky, a jak jsem pospíchala, uklouzla jsem. Trochu to zabolelo, ale kolena jsem si oprášila a klusala dál. Cítila jsem jemné štípání. Po kolenou tekly pramínky krve. Musela jsem se při tom pádu odřít. Do očí mi vyhrkly slzy, sotva jsem zahlédla, že už jsem u cíle.
  Na chvíli jsem se zastavila. Přede mnou se tyčila brána, za ní byly vidět vysoké stromy. Vypadalo to téměř jako královský park, který okupoval ďábel. Přeháním, tak to vůbec nebylo. Uprostřed toho pozemku byla veliká vila s bazénem, ohništěm, se vším, co tyhle vily mají. Znám to tu dobře, chodila jsem sem nejen sama, ale i s přáteli.
  Ta brána často vrzala, musela jsem jí buď přelézt, nebo se přetlačit mezi mříže. Většinou jsem prošla skrz, jedna mříže byla už trochu odchlípnutá a nahnutá, ale na druhé straně bylo koryto, které bylo často plné vody nebo bahna. Radši jsem to přelezla. Opatrně jsem si stoupla na první výstupek, na další a ještě jeden. Měla jsem to už nacvičené, nebyla jsem tu poprvé. Poslední úchop a už bych byla na druhé straně, ale špatný výstupek. Zapíchlo se mi něco ostrého do chodidla.
  Vyjekla jsem a stáhla nohu, tím jsem rozviklala celou bránu a už to vrzalo. V dálce se něco zablesklo. Rychle jsem se převrátila na druhou stranu a seskočila. Přes pálení a štípání v ráně na noze jsem poklusem doběhla ke keři. Blížilo se sem auto. Skrčila jsem se. Auto se nepřetržitě blížilo. Auto zastavilo a kola zapadla do bahna. Slyšela jsem zabouchnutí dveří. Už je tady. Zadržela jsem dech, nesmí mě nic prozradit.