text: My, lidé, jsme zvláštní. Domníváme se, jak jsme dokonalí a jedineční, pokud máme vše pod kontrolou. Lépe řečeno, máme pocit, že máme vše pod kontrolou. Jenže my jsme právě přesvědčeni o tom, že naše kontrola je jediná možná realita a z tohoto názoru potom vychází naše konání.
  Jsme spokojeni, pokud máme hotové své plány na mnoho dní dopředu. Bez přesného plánování, po hříchu často v denním rozměru téměř minutu po minutě, by nám snad ten den ani nedával smysl. Máme nutkavou potřebu být bez ustání napojeni na jakýkoli informační zdroj. I tady se ukazuje naše potřeba kontrolovat a být ve spojení s tím, co aktuálně probíhá. Co kdyby nám něco uteklo, nezachytili bychom důležitou informaci nebo snad nevěděli jako první o aktuálním dění na druhé straně zeměkoule. Domnívám se, že někteří z nás by mohli trpět pocitem nedokonalosti či neúplnosti.
  Pokud takovými potřebami zatěžujeme sami sebe, nechť se také sami se sebou vyrovnáme a vypořádáme tak, jak nejlépe umíme. Většinou nám ale vlastní drobnohled nestačí, a proto do svého zorného kontrolního úhlu pojmeme i ostatní. Obvykle začneme u svých nejbližších a ti, kteří jsou opravdu mistry svého oboru, jsou schopni, většinou pod pláštíkem dobrých úmyslů a těch nejčistších záměrů, dokonale kontrolovat, rozumějme – obtěžovat, své přátele a spolupracovníky.
  K čemu nám je, to neutuchající úsilí, stále větší a větší touha po ovládání času a prostoru? Co nám přináší a je to vůbec prospěšné? Opravdu je nutné se úzkostlivě držet plánů, časových limitů, zvyků a snahy pod svá kontrolní křídla zahrnout všechno a všechny?