text: Před možností úspěchu neutečete - Jan Macháček
  Před možností úspěchu neutečete
  S Jeffrey Sachsem o geografické poloze, chudobě a čínském modelu
  JEFFREY SACHS (45) patří k nejvýznamnějším světovým ekonomům. Působil jako ekonomický poradce v řadě krizových oblastí: v Bolívii (podařilo se mu zkrotit největší inflaci, která v době míru existovala), v Polsku (byl členem Balcerowiczova reformního týmu), Slovinsku a Rusku (1992-94). V poslední době se intenzivně zabývá vztahem geografie a ekonomie a věnuje se především chudým zemím a oblastem, jako je Afrika, nejchudší části Asie a Jižní Ameriky. Je profesorem ekonomie na Harvardské univerzitě a ředitelem Harvardského institutu pro mezinárodní rozvoj. J. Sachs je ženatý, jeho žena je českého původu.
  * Do povědomí lidí v Evropě jste vstoupil jako poradce reformních vlád, který uměl jednoduše, s razancí a na živých, srozumitelných příkladech vysvětlovat principy tržní ekonomiky, proslul jste jako protržní liberál. Dnes se soustřeďujete na vztah ekonomie a geografie, mluvíte o pomoci nejchudším zemím, především v Africe. Co vás tak najednou přivedlo k zeměpisu? Vaši kritici říkají: je to sice hezké, ale není to žádná ekonomie.
  První pravidlo, kterým se musí řídit každý dobrý poradce a ekonom, je schopnost provést správnou diagnózu. V roce 1989 představovaly hlavní potíže Polska nedostatečně vyvinutý a mělký trh a finanční nestabilita, a bylo tedy správné klást důraz na vytváření trhů a na stabilizaci měny. V Tanzanii nejsou hlavní potíží trhy, ale AIDS, infekce HIV a malárie, a tak to nejdůležitější není stabilizace měny. Před deseti lety byl hlavním tématem návrat střední Evropy do Evropy, dnes najdeme témata naléhavější, a to i ve střední Evropě. Lidé, které překvapuje to, čím se zabývám a co říkám, se zřejmě domnívají, že na všechno existuje jeden recept. Já si to nemyslím. Dobrá ekonomická praxe se snaží rozumět specifickým problémům a najít řešení v jednotlivých kontextech.
  Špatné vlády
  * Jenomže vznik trhů, otevření se obchodu, stabilizace měny, inflace - to všechno je nepochybně součást ekonomie jako disciplíny. Pomoc chudým zemím a boj s infekcemi jsou jistě nesmírně důležité, ale co s tím má společného ekonomie?
  Správně chápaná ekonomie jako disciplína se zajímá o well being, tedy o materiální blahobyt té které populace, což nejsou pouze produkty a služby nabízené na trhu. Je zřejmé, že existuje jasná souvislost mezi tím, co lidé vyrábějí či kupují, a tím, jak žijí a umírají, jaké mají životní prostředí, zdravotní péči, jak podporují výzkum apod. Dobrá ekonomie řadí ekonomiku do celého širšího sociálního prostředí.
  * Není ale problémem většiny chudých zemí spíš to, že mají špatné a mizerné vlády, zkorumpované, bez ekonomické politiky a strategie?
  Lidé předpokládají, že špatné vlády jsou příčinou chudoby, ale z toho, co mohu nalézt ve statistikách a na konkrétních příkladech, mi vychází, že chudoba mívá také jiné příčiny a naopak dává často vzniknout špatným vládám.
  Jednou z příčin chudoby je špatná poloha: v tropech jsou země až na výjimky, jako je Singapur, chudé, to je zřejmě víc než náhoda.
  * Americký novinář P. J. O'Rourke ve své poslední knize popisuje, jak v Tanzanii absolutně nefunguje vláda a státní správa. Jak tam pak může fungovat ekonomika?
  Tanzanské nemocnice jsou plné nemocných malárií a tuberkulózou, což jsou nemoci, které ve vyspělém světě buď neexistují, nebo jsou pod kontrolou (většinou je to důsledek oslabení organismu nemocí AIDS). Tanzanské zemědělství nefunguje: žít v tropických nížinách je těžké, je tam horko, vlhko, velká část populace bydlí na náhorních plošinách, které jsou daleko od trhů a přístavů. Posledních dvacet let před sebou Tanzanie navíc tlačí obrovský dluh. Země trpící podvýživou a nemocemi dává 40 % rozpočtu na splátky nejméně dvacet let starého zahraničního dluhu.
  * Tanzanie je ale již desetiletí největším příjemcem zahraniční pomoci na obyvatele ve světě. Nezažila občanskou ani kmenovou válku, a přitom je chudší než například Haiti. Není to spíše tak, že vláda není schopna se zdroji zacházet?
  Víte, že prezident Nyurere, jeden z otců africké nezávislosti, byl socialista. To bylo pro Tanzanii velice nákladné. Spotřeboval spoustu peněz na nešťastné a podivné projekty, na které mu Světová banka půjčovala. Jenomže Nyurere již dávno rezignoval, v zemi je demokracie s více politickými stranami a nové vlády používají 40 % rozpočtu na splátky dluhu. To znamená, že jsou doslova v permanentní pasti.
  Špatné polohy
  * Tvrdíte, že také neúspěch ruských reforem souvisí se zeměpisnou polohou. Jak tomu máme rozumět? Rusko má přece přístup k mnoha mořím, relativně rozvinuté železniční a letecké spojení a tak dále.
  Netvrdím, že geografická poloha je hlavní příčinou všeho, ale tvaruje svět víc, než si většinou uvědomujeme a než jsem si před deseti lety uvědomoval i já. Země, které jsou vzdálené od trhů a navíc v hlubokém vnitrozemí, to mají velmi těžké. Když začaly v Polsku reformy, během pár dnů jezdily desetitisíce drobných obchodníků denně mezi Berlínem a Varšavou a dovážely spotřební zboží. Odemkli kufr auta nebo korbu náklaďáčku a otevřeli na chvíli "obchůdek". První soukromý sektor v Polsku byl otevřený kufr auta. V Rusku to tak jednoduše nešlo. Dalším krokem "prvotní akumulace kapitálu", řečeno s Marxem, byl příchod spousty německých firem s velmi drobnými investicemi: posílaly do Polska například primitivní zařízení pro dílničky na šití triček (která se pak rychle reexportovala). A brzy přišly větší investice. Všimněte si, že firmy, které uskutečňují přímé investice, investují nejradši co nejblíž k hlavnímu trhu. Američané jdou do Mexika, Němci do Polska nebo České republiky, Rakušané na Slovensko, Italové s Rakušany do Slovinska. . . Geografické vazby jsou zkrátka velice silné.
  * Ale do Ruska přece nějaké investice směřují.
  Jen málo. A pokud ano, pak proto, že Rusové mají velký vnitřní trh. Dalším důvodem jsou přírodní zdroje: ropa, plyn, nikl, diamanty, aluminium. Jenomže bohaté přírodní zdroje nejsou podle mne dobrou základnou pro skutečnou produktivitu a udržitelný hospodářský růst. Zdůrazňuji, že v ekonomických reformách učinilo Rusko příliš kompromisů a tamější korupce se asi nedá srovnávat s ničím na světě. K tomu připočtěte bezpráví, neschopnost spolupracovat, nekompetentnost. Kdyby ale byla země blíž k západním trhům, výsledky reforem by byly lepší i s překážkami, které jsem zmínil. Vladimír Mečiar se na Slovensku s ekonomickými reformami příliš nepředvedl a v politice a ekonomice zkazil, co mohl. Příliv investic však byl relativně vysoký a ekonomika rostla. Jedním z důvodů je, že z Vídně do Bratislavy to je třicet minut autem. Ideální možnost využít laciné pracovní síly. Rusko tuto výhodu nemá.
  * O České republice se říká, že ji geografická poloha přinutí k permanentnímu otužování, že nás nenechá vydechnout. Z jedné strany země s levnou pracovní silou na východ od nás, z druhé strany vyspělé západní trhy.
  V centru Evropy před možností úspěchu vlastně nemůžete utéci. I když se vám nebude dařit a vláda bude kazit, co se dá, pořád to vlastně bude úspěch. Protože geografická poloha tu hraje zcela zásadní roli. Nějaký hluboký nezdar si ve vašem případě opravdu nedovedu představit. Těžko budete mít navěky čtyřikrát menší příjmy než v Německu, kapitál ze západní Evropy a Německa k vám bude plynout pořád, protože mzdy v Německu jsou příliš vysoké. To všechno ale nestačí k dohánění rozdílu mezi vámi a západní Evropou. Vaše země byla jedním z nejvyspělejších výrobců a lídrem v mnoha technologiích. Dnes to neplatí. Geografická poloha se postará o hodně, ale je třeba zvýšit úroveň univerzit, výzkumu, Akademie věd, máte možnost znovu vytvořit hospodářství, které bude stát na znalostech.
  Na dvojí koleji
  * V poslední době bývá srovnáván "neúspěch Ruska" s "úspěchem gradualismu" v Číně. Má to nějaký smysl?
  To je holé nedorozumění a nepochopení jak Číny, tak Ruska, a hlavně toho, co se stalo. Obě společnosti jsou úplně jiné nejen ve způsobu myšlení, v ideologii a politice, ale i ve zcela základních podmínkách života. V Číně pracovalo na začátku reforem v roce 1978 pouze 18 % obyvatel ve státních podnicích, 71 % bylo zemědělců. Absolutně chudá agrární společnost. Osvobození venkova byla snad největší "šoková terapie" v historii. Byla to ale do značné míry spontánní vlna, která souvisela spíš s tím, že se idiotský systém brigád a komun po Maově smrti rozpadl, než s nějakým plánem Teng-Siao-Pinga. Během dvou let získaly stamiliony zemědělců a jejich rodiny zpět svůj majetek a jistou nezávislost na kolektivu. Pouze 18 % populace mělo podobnou zkušenost jako vy nebo Rusové: zaručenou zaměstnanost, sociální dávky, městský život, sliby od narození do důchodu, byrokratickou organizaci společnosti, plánování. Čína se pokoušela a stále se pokouší o dvoukolejnou strategii. Na jedné straně dotovala a chránila státní sektor, na straně druhé osvobodila a uvolnila ruce zemědělcům a část pobřežních oblastí otevřela zahraničnímu obchodu. Státní sektor ztrácel a ztrácí spoustu peněz, ale týká se to jenom 18 % obyvatel. Zbytek se dal do pohybu: rostla produkce v zemědělství, menší a střední venkovské podniky a proexportní podniky na pobřeží. Došlo k obrovské migraci do pobřežních oblastí. Desítky milionů lidí. Tato dvoukolejná strategie fungovala docela dobře. Zabránilo se sociálním konfliktům, pracovní síla ve státních podnicích si udržela místa a soukromému sektoru byl umožněn růst.
  * Někteří politici (například singapurský Lee Kuan Yew) jsou přesvědčeni, že svoboda v Číně by vedla k tomu, že stamiliony lidí z venkova zaplaví města na pobřeží a dojde k absolutní sociální dezintegraci. Podle něj musí Čína ještě dlouho kontrolovat vnitřní migraci.
  Již dnes se týká vnitřní migrace nejméně jednoho sta milionu lidí. Nevěřím, že lze 1,3 miliardy lidí centrálně ovládat, a nebude to možné právě v prosperující ekonomice. Vývoji Číny stojí v cestě obrovská politická zeď a bariéra a překonána bude jenom za velmi dramatických okolností. Model centrální byrokratické vlády je starý více než 2200 let, nevymyslel ho Mao. Ten model mohl ale fungovat pro zemědělskou společnost s relativně stabilními vesnicemi. V dynamické společnosti s vysokou mobilitou nutně zkolabuje. Nevím, jestli to bude za pět, nebo za padesát let, ale až k tomu dojde, přijde nevídaná sociální krize.
  * Když začal Gorbačov v roce 1985 perestrojku, byl velkým obdivovatelem čínského modelu.
  Líbilo se mu zachování mononolu moci v kombinaci s dynamikou hospodářství. KGB čínský model jistě obdivovala a podle mne to byl jeden z hlavních vlivů perestrojky. Ale byl tu jeden rozdíl. 80 % obyvatel Číny nemělo se státním sektorem nic společného, zatímco Gorbačov vládl společnosti skrze stoprocentně ovládanou státní byrokracii. Když chtěl uvolnit prostor pro nestátní sektor, jediné, co se stalo, byl pokles zisku ve státním sektoru. Nestátní sektor nemohl získat zdroje, zaměstnance, nemohl fungovat. Proto skončil dvojkolejný systém, o který se Sověti pokoušeli v letech 1985-91, hyperinflací, finančním bankrotem, a navíc nevznikl dynamický nestátní sektor. Gajdar a jeho lidé přišli s radikálnějším přístupem ne proto, že by vyznávali radikalismus, ale protože pokus založený na čínském modelu zcela selhal. Na druhé straně Čína nikdy nepřišla na to, jak reformovat státní sektor, chtěli by to skončit, ale nevědí jak. Státy střední a východní Evropy si nemohly jako Čína vybírat, protože státní sektor byl dominantní, respektive stoprocentní. Jádro polských reforem v roce 1990 spočívalo v uvolnění zdrojů pro soukromý sektor. A pouze zmenšení státního sektoru umožnilo růst sektoru soukromého. Když se zmenší staré a neefektivní, vznikne prostor pro nové a dynamické.