text: Sotva usnula a už byla zase vzhůru. Tentokrát ji probudil klapající zvuk. Venku se zvedal vítr a pohrával si s okenicemi u otevřeného okna.
  Teplota v místnosti byla mrazivá, když naboso přeběhla pokoj, aby okno zavřela. Sakra! Přece ho zavírala, než šla znovu spát. Venku právě začalo sněžit a další poryv větru zaplnil pokoj jiskřícími sněhovými vločkami. Zavřela okenice, a když zavírala i okno zahlédla v jeho odraze nějaký pohyb. Bleskově se otočila s hůlkou v pohotovostní poloze.
  A poté zaklela, když zahlédla přízračnou postavu, která ji sledovala z druhého konce místnosti, aniž by hnula brvou. Vyrazila jí husí kůže, která v té chvíli neměla co dělat s teplotou v místnosti.
  Výraz na tváři přízraku se nezměnil. Zůstáva lehce pohrdavý a chladný, s přezíravým pohledem v šedých očích.
  "Ty? To opravdu ten pravý. To už jim v záhrobí došli spořádaní lidé, že poslali takového zmetka?" odsekla pro změnu Ebony.
  Draco jen potřásl hlavou. "Nevěřila bys, jak bylo pro tvého bratříčka těžké najít lidi, kterým na tobě záleží dost na to, aby ti chtěli pomoct," vysvětlil jí klidně.
  "Vidím, že některé věci se nezměnily, že, Potterová? Pořád stačí jedno dvě moje slova a jsi v ráži," šklebil se Malfoy dál a oči se mu spokojeně blýskaly.
  Doupě poznala okamžitě, to prostředí, atmosféra … neznala jiné místo, které by tolik vonělo domovem, láskou a rodinou.
  Kuchyně byla doslova nacpaná k prasknutí. Velký stůl byl zaplněn do posledního místečka, kým jiným než Weasleyovic klanem. Moly s Arturem seděli v jeho čele. Ebony manžele Weasleyovi neviděla od poslední bitvy a překvapilo ji, jak od té doby oba zestárli. Hlavu pana Weasleyho už pokrývalo jen několik řídkých pramenů prošedivělých vlasů, jeho manželka zase měla kolem očí hluboké vrásky. Pořád však měla Molly v očích ten lesk a sílu, se kterou stále zvládla kočírovat a komandovat svou nyní poměrně rozvětvenou rodinu.
  Po její pravici seděl Percy a vedle něj Bill s Fleur, která už byla očividně v dost pokročilém stupni těhotenství. Od George Ebony věděla, že Bill nechtěl mít děti, dokud nebude definitivně odstraněna hrozba Voldemorta, a Fleur s ním souhlasila. Očividně si nakonec oba počkali ještě o něco déle.
  Ne tak Hermiona s Ronem, kteří seděli vedle Fleur. Na Hermionině klíně byla usazená něco málo přes dva roky stará holčička s vlnitými hnědými vlasy a modrýma očima. Její pihaté tvářičky byly upatlané od čokoládového pudinku, který měla na stole před sebou.
  Charlie seděl po levici svého otce a po jeho bloku vysoká tmavovláska, která mu právě s cizím přízvukem líčila nějakou rodinnou historii.
  Vedle nich se právě natahovala rozesmátá Ginny pro mísu se salátem. Vypadala také starší, než si Ebony pamatovala, ale rozhodně vyrostla do krásy, musela Ebony uznat. Vypadala spokojeně a vyrovnaně, i když jak si Ebony všimla, nikoho s sebou na rodinnou večeři nepřivedla.
  Skoro ji až zamrzelo, že vlastně ani neví, jak se její kamarádka má. S Ginny si vždycky ve škole rozuměla, snad ještě o něco lépe než s Hermionou, protože Ebony také nebyla nijak studijní typ. S Ginny ji navíc spojila společná i když zároveň rozdílná láska k Harrymu.
  Ebony přemýšlela, zda za Ginnyinou nynější nezadaností ještě stále stojí stesk po Harrym. Snažila se zatlačit tu chmurné myšlenky do pozadí, zvlášť, když její pohled sklouzl z Ginny na jejího bratra - Freda. Vypadal výborně, stejně jako jeho manželka Angelina, a z jejich oblečení ihned poznala, že se dvojčatům Weasleyovým v podnikání daří. Ostatně to věděla už nějakou dobu, některým věcem a zprávám se nešlo vyhnout, ať jste se snažili, jak jste chtěli.
  Bála se to udělat, ale neměla na vybranou. Její pohled sklouzl na posledního hosta u stolu a trošku ji přitom zamrazilo v zádech.
  Očekávala, že bude rozjařený jako vždy, v dobré bezstarostné náladě, jako bylo jeho dvojče, proto ji překvapil vážný až zachmuřený výraz na jeho tváři.
  Ebony nikdy nečinilo potíže od sebe Freda a George rozlišit. Znala rozdíl mezi nimi, od počtu a rozmístění pih na jejích tvářích (hlavně Georgeových), po drobné rozdíly v modulaci jejich hlasu a záblesky v jejich očích.
  Georgeovy vlasy byly kratší než si ho Ebony pamatovala a mnohem kratší než nyní Fredovy. Jeho tvář byla oproti bratrově pobledlá a pod očima měl tmavé kruhy. Byl i mnohem štíhlejší, až vyhublý. To poznala nejen z jeho tváře, na níž vystupovaly lícní kosti, ale i z toho, jak na něm visel Mollyin pletený weasleyovský svetr.
  A největší rozdíl byl v jeho očích... vypadaly tak nekonečně prázdně a opuštěně, až ji z toho rozbolelo srdce.
  Napadla ji děsivá věc, že tohle je její vina, že takhle zuboženě vypadá kvůli ní. A i když se snažila sama sebe přesvědčit, že je to nepravděpodobné, nešlo se té myšlenky zbavit.
  "Nesmysl!" odsekl Draco podrážděně, ale na tvářích mu vyrazily červené skvrnky, které Ebony neunikly.
  Neměla ale čas se nad nimi pozastavovat, protože za Georgem už se zabouchly dveře na verandu. Natáhla se pro kliku, ale pak potřásla hlavou proplula nehmotně za ním následovaná bručícím Malfoyem.
  George se vyčerpaně usadil na chladnou lavičku a zíral do ztemnělé zahrady, která ležela pod bílou peřinou. Vzduch voněl zimou a sněhem a George ho nasávala plnými doušky, jako by se ho nemohl nabažit. Vzápětí znovu vrzly dveře a před nimi stanul Fred.
  "Já vím, však jsem tě taky včera nad ránem táhnul domů." Fred si dýchnul do dlaní, aby se trochu zahřál, a pak s obavami pohlédl na bratra, který seděl vedle něj s hlavou zakloněnou a zíral na chladnou zimní oblohu bez hvězd.
  "Je to už pět let, Georgi. Vím, že to není snadný, zvlášť, když musíš častokrát koukat, jak dělám něco, co ty nemůžeš, ale život jde dál."
  Chybělo mu jeho staré dvojče, tenhle zlomený a nešťastný dvojník jako byl někdo jiný. Chyběly mu jejich společné vtípky a žertíky, dlouhé hodiny, kdy si jen tak povídali o svých nápadech a plánech a vymýšleli ty nejšílenější a nejroztodivnější žertovné předměty.
  I v těchto dnech plánovali, ale už v tom bylo více obchodu a vážnosti a méně bezstarostnosti. A tak trochu to urychlilo i Fredovo vlastní dospívání. Ještě pořád v něm zbyl veliký kus toho věčného dítěte, připraveného ke každé lumpárně, ale zdálo se, jako kdyby George to své dítě ztratil. Jako by zemřelo se všemi ostatními na bitevním poli.
  "Dneska jsem myslel na Ebony… hodně," vyrušil Freda z přemítání hlas jeho dvojčete. "Máma říkala, že jí zvala na Vánoce, ale nepřišla žádná odpověď."
  "A tebe to překvapuje? Divím se, že se mamka ještě snaží, posledních pět let neodpověděla nikdy," odvětil Fred.
  Ebony si s jemným bodnutím viny vzpomněla na neotevřenou obálku, kterou stáhla z nožky nadšeného Papušíka a bez většího přemýšlení ji prostě hodila do koše. Stejně jako ty předešlé.
  "Jen jsem přemýšlel, jak se má. Byl jsem pákrát u toho jejího obchodu v Prasinkách, stál jsem naproti přes ulici a čekal, zda vyjde ven. Ale prý to nedělá … říkal mi to chlápek, co jí tam vypomáhá. Všechny objednávky a nákupy dělá přes sovu, nikoho prý nenavštěvuje a nikdo nechodí za ní. Vychází ven prý jen jednou za rok, na Harryho narozeniny. Loni jsem ji přitom sledoval až do Godrikova dolu - šla tam, aby přinesla Harrymu a svým rodičům na hrob květiny."
  "Nechápu, proč se tím pořád mučíš! Má přesně to, co chtěla," přerušil ho rozčileně Fred. "To ona tě odkopla a zlomila ti srdce a pak zmizela, takže jsme ji dlouho nemohli najít. Pět let, brácho. Za tu dobu neposlala jediné slovíčko, ignorovala všechny naše dopisy a sovy a Rona s Hermionou dokonce vyhodila z obchodu, když se za ní přišli podívat. Kašli na ni, protože ona očividně kašle na tebe… na nás všechny!"
  Ebony ještě nikdy neviděla Freda tak rozčileného, a ještě horší bylo, že ona sama byla příčinou toho vzteku. Ale nemohla to mít Fredovi za zlé, naopak… chápala ho. Zasloužila si jeho hněv za to, co udělala Georgeovi.
  Přesto ji to zasáhlo. George a Fred si byli tak blízcí a ona dokonce na Freda na začátku jejího vztahu s Georgem žárlila. Ale starší dvojče ji bez problémů přijalo, jako kdyby byla jednou z nich. Trávili společně ve třech hodně času vymýšlením vtípků a vylepšováním produktů Kratochvilných kouzelnických kejklí. A Fred navíc jako by vždycky vycítil, když chtěli být s jeho bratrem sami, a pokaždé se taktně vytratil.
  "Proč ne," dorážel Fred. Odpovědí mu byl jen dlouhý pohled jeho dvojčete, který mluvil za vše. Fred si zoufale povzdechl.
  "Nějak to zvládnem, brácho," pokoušel se George ujistit. "I kdybych za ní měl zajít sám a přivést ti ji svázanou až domů."
  Ebony přikývla a pak si ještě na něco vzpomněla. "Počkej ještě - to, co jsi mi ukázal … George - co se s ním děje? O čem to mluvil Fred, když říkal, že nemůže dělat to samé, co on."
  "Poslední otázku sis vybrala, Potterová," připomněl jí Draco, "ale že jsi to ty, ještě ti povím jednu důležitou věc. Opravdu jsem přišel proto, abych ti pomohl spasit tvou duši. Tak se laskavě snaž, protože mi věř, že peklo není žádná legrace."
  Ebony se posadila na posteli a masírovala si levou nohu, která ji rozbolela. Usoudila, že nemá cenu ani lézt znovu do postele. Ještě by měl přece přijít jeden …
  AN2: Až pozdě jsem si vzpomněla, že povídka byla původně plánovaná na párování Ebony/Draco. Tak jsem si to kapku vynahradila v této kapitolce. ;-)
  Ahoooj člověče moc prosím mohl by ses mi podívat na blog www.week-stars.blog.cz? hned do prvního článku a napsat na e-mail? Byla bych moc vděčná děkuji!!! Omlouvám se za reklamu
  Ani mi nevadí, že je to otřepaný námět. A třebas že pokračování je... předvídatelnější, přečtu si ho ráda.
  Páni, to bylo skvělý. Jsem hrozně ráda, že se Draco objevil a tohle bylo navíc ještě parádní. Při jejich pošťuchování jsem se fakt musela smát. Moc se mi líbí detaily - jak Draco zčervenal, že chodí navštěvovat otec a staré přátele do pekla, poznámka, jak bylo pro Harryho těžké najít duchy, kteří by jí rádi pomohli (?). A jsem zvědavá, co že to George nemůže dělat. O to víc, že mě fakt absolutně nic nenapadá.
  Ebony/Draco je rarita... i když ve dvou případech stejně radši toho Luciuse nakonec, aby ne, když to ty si mě přivedla ke slashi HP/DM
  ale Draco v téhle podobě, ach ano... nebýt to tak krásně napsaný, tak vyžaduju ještě jeden pokus pro Draca :)