text: To vám takhle při průběhu “seance” zvedám koníkovu zadní nohu až k mé hrudi (stojí na třech) a jemu v plně pokrčeném stavu, začíná nožka škubat. Oběma nohama jsem pod tou jeho, abych vůbec tu váhu udržel a on si mohl hovět 🙂 V tu chvíli se modlím, prosímtě teď prudce nekopni nohou dozadu. Už se vidím, že letím deset metrů daleko … On však vydržel a postupně jsem jeho nožku dal doů. Pociťuji k němu velkou vděčnost. Cítil, že mu chci pomoci a ikdyž jsem dělal něco “špatně”, je trpělivý a jemný.
  Ano jemnost, ta mě u nich vyrážela dech. Jak dovedou reagovat na sebemenší impulz, když mu sedíte na hřbetě. Jak vzájemně (doslova koňská 69ítka 🙂 viz obr. 10) dokáží svými velkými pysky a zuby, doslova jemně masírovat druhému koníkovi ohon, srst … v takové okamžiky neplyne čas.
  hřebcům, ti jsou divočejší. Je mi jich moc líto. Čtyři společně v jedné ohradě, bez možnosti si zadovádět s holkama, navíc jaro přichází. To ani nemluvím o kastraci všech ostatních koňů. Tři z nich se nechají lehce “ošetřit”, poslední z nich víc spolupracuje. Dokonce si nechal dát mé rameno pod jeho hlavu. Stál jsem rozkročen, dívali se oba dopředu, jeho hlava vedle mé, krásná hluboká očka a černé dlouhé řasy. Cítím tak intenzivně vnitřní souznění duší, vděk a zodpovědnost za to, že se mi koník s důvěrou odevzdal. Ač to je jen pár minut, je to jako věčnost, naprostá přítomnost … S přáním co nejhezčího života jsem ho opustil.