text: V červnu se UFOuni všech tvarů, barev a velikostí vydali do Pekla. Totiž ne za čerty, ale k rybníku Horní Peklo u Kraskova v Železných horách. Tamní kemp se totiž na víkend stal základnou UFOunstva při objevování okolí.
  Když jsme vyřešili potíže se zlobícím elektrickým připojením vozíku, mohli jsme vyrazit - vozík, kola a někteří vedoucí po silnici, stejně jako věci. Děti a zbylí vedoucí se přesunuli k vláčku, přeskákali koleje (přesně jak se to nemá) v Čáslavi a pidimotoráčkem, který se jednou dokonce vrací (zájemci nechť si prohlídnou na mapě tvar železniční stanice ve Žlebech) se dostali až do Třemošnice. Ťap ťap odtamtud, přes kopec (nebyli jsme žádná másla, schylovalo se k večeru a stejně jsme šli tou strmější cestou) a po cestě, je tu Kraskov a stačí obejít obě Pekla a jsme v kempu. Na rozdíl od "auťáků", těm to v pátečních kolonách trvalo o pár minut déle. A protože to opravdu vypadalo na večer, rozbili jsme stany (ne na kousky!) a spáchali buřtguláš k večeři. Dobrou noc.
  V sobotu bylo vedro a moc hezky, takže se jelo na kolo. Nejmladší si dali Tour de Dva Hrady, známou též jako Okolo Seče. Tedy podjet u hráze Sečské přehrady pod skálou (na ní je první hrad, Vildštejn), vyšplhat na Oheb (to je taky hrad) a tam si dát obídek. Abychom se dostali na druhou stranu přehrady, taky jsme se museli dostat přes Chrudiku, která ji napájí. No a protože mosty a lávky jsou pro lemry, tak se brodilo. Cestou zpátky jsme se stavili na zmrzku a limču. Tam nás naštěstí jiní oberstvující se výletníci (z našeho kempu) varovali, že bude pršet, takže jsme pod střechou i zůstali, až se bouřka přežene. Chvilka motání skoro zpátky přes Seč a zase jinak přes Kubíkovy duby a byli jsme zase v kempu, kde už si o nás hlídač tábora Severka dělal starosti.
  Co dělali Starší, nevím, ale zmokli. Komu voda nestačila, mohl se vykoupat v rybníce a večer už se obyčejně blblo. Došlo na obecnou gymnastiku i na Palermo, do kterého se zapojila i místní mládež.
  V neděli bylo potřeba sbalit stany a pouklízet tábor, což docela trvalo. Takže zbylo tak akorát času na to, se znovu namočit v rybníce a vydat se pěšky na Lichnici, třetí zříceninu v okolí. Cestou jsme párkrát pomáhali PXovi schovávat kytaru před pár padajícími kapkami a na hradě si nejen dali oběd, ale taky vlezli zadem až na vnitřní nádvoří. A z té se dalo odkutálet zpátky do Třemošnice a nechat vláček, ať nás hodí do Prahy - tentokrát jsme v Čáslavi šli slušně, po lávce. Stačilo se dostat zpátky ke Gymplu, rozebrat si věci a nechat se vrátit rodičům.
  Celkově se akce moc povedla, i když na ní trochu chyběli Starší, kteří se na to hromadně salám. Bylo dobrodružství, pohoda, zpívánky do kroku, hloupé poznámky, sport, hry i nějaká ta padající voda (Mladší odpustí).
  V pátek 25.5. v 17 hodin jsme se již tradičně sešli před GJM, v počtu pěti lidí: Anička, Michal a Ondra, Mája, PX. PX a Mája přišli pozdě z důvodu technické závady na kole, ale vše dobře dopadlo.
  Hned jsme vyjeli motat se Prahou, projeli centrem (uf) a u Roztok se napojili na Vltavu. Dál nás cesta vedla na Klecany. Kousek dál od nich nám špendlíkový sad poskytl první ubytování. 1. den jsme ujeli 35 km.
  V sobotu ráno jsme vyjeli plni sil dál. Projeli jsme Kralupy, Veltrusy a až do Mělníka, kde byl akorát čas na oběd. Kolem 16 hodin jsme dojeli do Roudnice nad Labem, kde zas byl akorát čas na zmrzlinu. Kousek od Roudnice bylo krásné místo v lese, a protože jsme ten den měli v nohách 72 km přišel spánek dost brzo.
  Ráno nás probudil ONDRŮV budík (!!!). Vyrazili jsme na poslední část naší cesty - do Ústí nad Labem. Do města jsme dojeli kolem 14 hodin a byli notně splavení. Nakoupili jsme si životně důležité potřeby (jako třeba zmrzku) a v 13:45 nám jel vlak do Prahy. Tento den nám ke skóre přidal 43 km a celkem to tedy dělá 150 km!!!
  Páteční nepříznivé počasí by někoho možná odradilo, ale rozhodně ne nás! Sešli jsme se v sestavě - Michal a Marek za děti, já s PXem za vedoucí a Toby za zvířectvo.
  Vlakem jsme se poměrně pohodlně dostali do Hostomic, které nám často slouží jako brána do Brd. Nasadili jsme batohy, super tempo a vyrazili do lesů. Nepřemohl nás ani déšť, který nám ještě na nedlouho připomněl svou existenci. Začalo se stmívat a my se rozhodli, že si cestu drobet zkrátíme přímo přes les. Tím, že jsme nejlepší se nám náš manévr povedl a my jsme se ocitli u prvního srubu, který nám posloužil jako útočiště pro páteční noc.
  V sobotu jsme vstali do nádherného slunečného dne, nasnídali se a započali výstup na Studený vrch. Rozhledna na něm postavená byla naštěstí otevřena, takže nebyl jediný důvod, abychom na ni nevyšplhali a nerozhlédli se do krajiny. Po výšlapu na rozhlednu jsme se odměnili pauzou, během níž jsme neodolali zde nabízené limonádě. Dále jsme pokračovali po červené a zelené turistické značce ke Knížecím Studánkám, kde jsme si mohli doplnit zásoby vody (zde jsem nějakou záhadou nechal vodítko na psa :D). Nedaleko odtud se nalézá další srub, ke kterému jsme si zašli udělat ohýnek a oběd (pro někoho buřty, které byly kvůli nepřízni počasí odsunuty z večera na poledne dne následujícího). Po poledním klidu jsme se vydali na dobrodružnější část dnešní cesty. Tušil jsem, kde se další srub nalézá, avšak ruku do ohně, ba dokonce malíček, bych opravdu nedal. Postupné vzpomínání na místa již dříve navštívená nás zavedlo až k cílovému srubu pro dnešní den. Nanosili jsme si spoustu dřeva na oheň a užili si společný večer uprostřed lesů. Mimo jiné jsem si právě teď uvědomil, že nemám vodítko pro Tobyho.
  Spánek byl opravdu vydatný, takže jsme se probudili do krásného dne odpočati a připraveni na vše. Po snídani jsme si posbíraly svých pět švestek a vydali se směrem zpět na Dakotu, kde jsem se domníval, že bych měl nalézt ztracené vodítko. Cesta nám dobře ubíhala. Zastavili jsme se ještě doplnit vodu a na Dakotě jsme byli akorát v čase oběda (stejně jako den před tím). Vodítko však nikde. Dali jsme si pořádný oběd po kterém se PX rozhodl, že by zaběhl zpět k místu spaní, zda-li jsme ho nenechali přeci jen tam. To by se však nestihlo, a tak se vydal alespoň ke Knížecím Studánkám. Za 10 minut a 12 sekund byl zpět a co nenašel... Po obědě jsme si lehce odpočinuli a vypravili se směrem k Dobříši. Odtud jsme se, po zradě od jednoho autobusu který se vůbec neobtěžoval dorazit, vydali autobusem druhým směrem k Praze.
  V sobotu jsme se sešli před zamrzlým a zasněženým GJM. Jelikož jsme si uvědomili, že nemáme-li zmrznout musíme se pohybovat, vyrazili jsme hned, jakmile jsme se sešli. Skupina lovců pokladů ve složení: Anička, Michal, Tomáš, Marek, Ondra, Matěj, Ondra, Mája a já vyrazila směr Smíchov, kde na nás čekala první tajná schránka.
  Na úbočí Petřína jsme hledali dlouho a usilovně, ale první schránka se nám schovala tak, že se nám ji nepodařilo nalézt. Nalezli jsme ale dvě, které byly poblíž a sice blízko kostela sv. Michala a další u jihovýchodní zdi zahrady Kinských. Poté jsme se rozhodli vydat se do Centra Nový Smíchov, abychom si snědli oběd v klidu a teple. Následně jsme se vydali na Střelecký ostrov, kde jsme však nalezli pouze prázdné místo, kde se "keška" měla nacházet. Vypravili jsme se tedy na Kampu, kde byla naše jediná vícekroková schránka, kterou jsme úspěšně vyřešili. Z Kampy už jsme se obrátili směrem na metro, abychom dorazili na sraz včas a abychom se v metru alespoň trochu ohřáli.
  V pátek jsme se sešli v hojném počtu: Anička, Filip, Marek, Matěj, Michal, Tomáš, PX, Ondra s autem a já. Naložili jsme auto po střechu, abychom se nemuseli tahat s těmi těžkými zavazadly.
  V autobuse jsme obsadili celou zadní část a cestu si užili hraním piškvorek a povídáním si o všem možném, takže nás Bílkovice překvapily cela nepřipravené a…BÍLÉ! Byl tam sníh..to nás překvapilo nejvíc.
  Naštěstí jsme to stihli a honem do Boudy, kterou nám Ondra mezitím vytopil, takže si stačilo jen vybalit, najíst se, přemluvit Michala, že „huhuláka“ za tmy prostě stavět nebude! a hajdy do peřin.
  Ráno nás přivítalo sluníčkem, což jsme uvítali. Jen jsme se probudili, tak nám bylo oznámeno, že u sebe musíme mít po celý víkend svá zvířátka, jinak by nás čekal krutý trest. S tímto poznatkem a teplými rukavicemi jsme šli stavět toho nejoriginálnějšího sněhuláka pod Sluncem. Každý měl něco originálního v sobě, což byl nelehký úkol pro porotu, cenu tudíž získali všichni.
  Odpoledne jsme si udělali menší výletíček a trochu se prošli. Procházka nás zmohla, večeře zas vzpružila a s ní i snížek! sněží! sněží!, hráli jsme Cech zlodějů a pak zpívali a hráli dlooouho do noci, prostě krása.
  Ráno raníčko jsme vstali, batůžky si zabalili.. No, zas tak jednoduché to nebylo. Museli jsme vypít kakao a nasnídat se a pak totálně štvát Máju střílením sněhových koulí na Boudu. Pak bylo nutné vzít nově objevenou dětskou motorku a jezdit s ní na sněhu a před obědem jsme ještě stihli udělat obří sněhovou kouli a poslat ji z kopce dooolůů… kdyby se nerozpadla, bylo by to lepší, ale i tak to byla psina. Jenže pak byl oběd a po něm už jen balení, baleníčko, balení.
  Sbalit batohy, naházet je do auta, uklidit spaní, umýt nádobí, usušit nádobí, nanosit dříví, zamést, utřít stůl a na cestu.
  Kdybychom v autobuse všichni seděli a kdyby s námi Pan řidič jel byť o chloupek opatrněji, cesta by utekla lépe, ale naštěstí jsme dorazili v pořádku, i když o pět minut později.
  Bertík, Anička, ještě jedna Anička, Matěj, ještě jeden Matěj, Karin, Erik, Vojta, Verča, Filip, Míša, Michal, Ondra a Káťa (druhá Káťa bohužel onemocněla) – to je ta odvážná parta, která se přihlásila na Mikulášský výlet.
  Ani brzké vstávání nás nedokázalo odradit, a tak jsme se v osm hodin (opozdilců bylo tak moc, že nemá vůbec cenu je zmiňovat ;)) sešli před GJM v opravdu hojném počtu.
  Po spočítání jsme mohli vyrazit. Vzhůru…do metra a na Hlavák. Ve vlaku nám pan průvodčí předal dopis, který prý byl od Mikuláše, psalo se v něm, že má pro nás přichystanou nadílku, že si pro ni máme dojet.
  Po vystoupení v Dobřichovicích, nás překvapil skřítek, který nesl hroznou zprávu, o únosu Čerta, Mikuláše a Anděla, pak s námi došel až ke kraji lesa, ale dále už nesměl – už to bylo jen na nás.
  Po cestě bylo občas nutné se schovat před skřety, také jsme si vyzkoušeli těžkou práci s roznášením nadílek a lovili soby do spřežení.
  Bez větších potíží, či vzbouřeních se proti výběru trasy, jsme se dostali až na Skalku, kde bylo všeobecně odhlasováno, že oběd musí být u bufetu.
  Zatím co jsme v klidu seděli a jedli, přiběhly nějaké dvě malé holky, že prý nás někdo volá o pomoc. Rozběhli jsme se tedy za nimi a objevili celou naši hledanou partu přivázanou ke stromu. Vznikly zde menší zmatky, protože někteří ještě jedli, tak nás tam nebyl plný počet a nebylo možné začít s osvobozováním. Nakonec přišli i ti největší opozdilci a Mikuláš nám řekl, co se stalo. Museli jsme najít jeho kouzelnou hůl, abychom je mohli uvolnit z provazů. Byli nám tak vděční, že odčarovali nadílku, kterou jim skřeti zakleli, při tom se k nám ještě připojili Myšák s Terkou, kteří si po vyslechnutí celé příhody také odnesli svůj balíček, poté se Mikuláš, Anděl i Čert rozloučili, protože měli ještě spoustu práce a zajetí skřety je zdrželo.
  My se také vydali na cestu domů – na vlak. Vypadalo to, že závod s časem nemáme šanci vyhrát, ale protože jsme velice šikovní, tak po příchodu na nádraží bylo ještě patnáct minut do odjezdu. Vláček nás, sice pomalu, za to tam bylo teplo, dovezl až na Kačerov, odkud to je domů, co by kamenem dohodil.
  Před GJM jsme se rozloučili a pogratulovali si k dobrému výkonu při záchraně mikulášské nadílky a osvobození skupinky, bez které by některé děti byly v úterý 5.12. smutné.
  V 9.00 byli všichni (Alex, Ondra, Marek, Michal a já), až na dva nejmenované vedoucí (Ondru a PXe) na srazu před GJM. Počasí se sice tvářilo, že bude trochu zlobit nízkými teplotami, ale naštěstí se během dne umírnilo. Naši dva nejmenovaní vedoucí dorazili během chvilky a mohlo se vyrazit.
  Nedříve jsme dorazili do Bráníka, kde se někteří potřebovali nasnídat, protože to ráno v tom spěchu nestihli. Další kroky, či spíše otočky kol, nás vedly přes Barrandovský most a Hlubočepy do krásného, ranním sluncem zalitého Prokopského údolí, kde jsme si u bývalého moře, dnešního Černého lomu dali svačinu.
  Když jsme konečně vyjeli z Prahy, byl akorát tak čas na obídek. Ale místo k němu plánované se nám schovávalo za kopci. Nahoru, dolu, nahoru, dolu. Uznávám, že cesta podle Berounky by byla rovnější, ale zas by nás po chvíli začala nudit.
  Po obědě nás čekalo už asi jen deset kilometrů. To nám dalo nové síly a po malilinkaté chviličce jsme se ocitli pod majestátným hradem Karlštejnem. Demokraticky se rozhodlo (7 pro; 0 proti), že se nám na hrad nechce, že je tam moc lidí, a že tam nesmějí kola, že teda odjedeme vláčkem. Po pauze na zmrzlinu, která byla prostě nutná, jsme došli/dojeli na nádraží a to právě včas, protože od kasy s lístky jsme s PXem utíkali jak o život, aby nám Ondra s dětmi neujeli. Do vlaku jsme se málem nevlezli, ale jsme šikovní, takže to vyšlo.
  Ve stanici Velká Chuchle jsme s velkými obtížemi vylezli a byli velice rádi, že je ta jízda za námi a že máme tak skvělý přístroj jako je kolo. Uf, uf. Přejet pár mostů a jsme na stezce podél Vltavy. Dojet do Modřan, v Modřanské rokli se kouknout na házenou, rozloučit se s Ondrou a už jsme zpět před GJM.
  Co k tomu dodat, počasí nemohlo být lepší a nálada podobně. Jestli byly nějaké protesty, tak URČITĚ nebyly na výběr trasy, protože ta byla přece SUPER! ;)
  V Pátek jsme se sešli všechny oddíly na společný výlet pod Smrk. Za nejmladší vyrazilo nejvíce odvážlivců -Honzík, Verča, Anička, Míša a Bertík, za mladší - Kuba a Anička a za starší - Šambi, Vojta, Daví a Bert. Sraz byl velmi brzy na parkovišti u kina, abychom mohli naložit kola a batohy do aut. Posléze se Dita, PX a Davča vydali s dětmi na autobus směr Černý Most, kde na nás čekal autobus mířící do Nového Města pod Smrkem. Na Čerňák jsme dojeli velmi rychle a spěchali jsme k našemu autobusu. Tam jsme si ve frontě rozdali jízdenky a bez jakýchkoliv komplikací jsme se všichni uvelebili před tříhodinovou cestou. Cesta probíhala celkem dobře, ale těsně před Libercem jsme zastavili na jedné zastávce u dálnice a pan řidič oznámil, že tento autobus už nepojede, že je rozbitý a máme čekat na náhradní, který pro nás jede. Tak jsme si s dětmi zašli na benzínku pro vodu a zmrzku a čekáním nám vcelku uteklo. Autobus přijel a my jsem s půlhodinovým zpožděním vyjeli. Pro děti byla cesta velmi dlouhá, ale vše jsme zvládli a dojeli jsem do Nového Města pod Smrkem. Hned jsem se vydali do našeho kempu, který byl přímo v centru Singltreku pod Smrkem. Jelikož auto s Ondrou a Májou jelo na nákup, tak jsem v kempu byli dřív než oni. Než dorazili, šli jsme si prohlídnout celý kemp, který byl moc hezký. Když Ondra, Mája a Severka, který vezl kola přijeli, šli jsme rozdělat stany. Všechny děti si stany postavily sami, i ty nejmladší. Den byl náročný a tak jsem šli na kutě. Ráno jsme vstali, nasnídali jsme se a začali jsme si balit batůžky na kola. Každý oddíl si vybral jakou chce jet trasu. Trasy byly rozděleny podle obtížnosti do tří barev. Černá - obtížná, červená - středně obtížná a modrá - lehká. Nejmladší si vybrali modrou, mladší červenou i kus černé a starší červenou a černou. Areál byl opravdu velký a udržovaný. Singltrek byl na celý den, takže jsem si sbalili balíčky s jídlem a každý oddíl se vydal vlastní cestou. Nejmladší vyjeli. První část byla dvoukilometrová spojovačka mezi trasami. Dojeli jsme na začátek naší modré trasy, měla cca deset kilometrů. Singltrek spočívá v tom, že jedete po úzké jednosměrné stezce v drsném terénu. Všude kolem stezky jsou obří kameny, prudké zatáčky, dřevěné vyvýšené mosty, které vedou přes bažiny a tůňky, hupy a boule. Stezka vede většinou z kopce dolů, takže brzdy jsme využívali opravdu hojně. Občas přišlo nějaké to stoupání, které k tomu prostě patří. Když jsme našli nějaké pěkné místo , dali jsme si zde svačinu. Kus naší cesty vedl dokonce přes Polsko, takže jsem si naší první singltrekovou sváču dali v sousední zemi. I přes malé pády si všichni vedli moc dobře a jelikož jsme byli na naší trase velmi rychlí, rozhodli jsme se, že z modré uhneme na šestikilometrový úsek po červené. Ze začátku jsme se trochu báli, ale trasa nebyla o moc těžší, než předchozí modrá. Hupy a zatáčky byly častěji a skoro celé to bylo z kopce. No pěkně to frčelo! I když se děti trochu bály, nakonec si to červenou užily úplně nejvíc. Červenou jsme měli projetou hned, tak jsme se napojili na zbytek modré, která už vedla do kempu. Počasí se nám vyvedlo opravdu skvěle a jelikož bylo velké horko, tak jsem si v kempu zaslouženě zašli k místnímu rybníku, který byl součástí kempu. Zablbli jsme si ve vodě, koupili zmrzku a odpočívali. Postupně přijížděli i ostatní UFOuni, který rovnou zamířili do vody. K večeru jsem si dali večeři, zahráli jsem si pár her a už byl čas jít zase spát. V neděli ráno jsem měli spoustu času na sjezd dalších tras. Tak jsem začali balit stany a batohy, abychom mohli co nejdříve vyjet. Nejmladší se rozhodli, že rovnou pojednou na červenou, kam jeli starší oddíly. Jenže se z nenadání nad námi objevil strašný mrak a začalo pršet. Po půl hodně se začalo celkem vyjasňovat a tak jsem se rozhodli, že i přes ne moc dobré počasí na kola vyrazíme. Některé děti se báli a už se jim nechtělo. Mladší v kempu zůstali všichni, starší jeli bez otálení a pár odvážlivců od nejmladších vyjelo taky. Jako překvapení za námi přijeli Kuki mladší a Kuki starší a tak jeli s námi. Jelikož byla trasa po dešti mokrá s nejmladšíma jsem znovu projeli modrou a k ní kousek červené. Během cesty vysvitlo sluníčko a opět jsme si to náramně užili. Dokonce jsem se na jedné svačinové pauze sešli i se staršíma. Po nakonec povedené vyjížďce jsme se všichni sešli v kempu, kde jsem dobalovali poslední věci a dávali kola na vozík. Najednou nás překvapil ale opravdu obrovský intenzivní slejvák. Rychle jsme se schovali kde se dalo. Nastal čas se vydat na autobus z Nového Města zpět do Prahy. Tentokrát cesta proběhla bez problému a všichni se v pořádku sešli na srazu. Víkend byl náročný, ale myslím, že vydařený.
  Tento víkendový čundr by se dal nazvat i jinými názvy: My čtyři a pes, Bylo nás pět, Perníková chaloupka, Mája a čas a tak dále, ale což. Sešli jsme se před GJM v hojném počtu: Michal, Ondra, PX, já a Tobík. Vypadalo to, že ani nebude pršet, tak jsme všichni s dobrou náladou vyrazili. Až na malý problémíček s mým odhadováním času a vzdáleností jsme i s trochu laxnějším řidičem v pořádku dorazili do Písku, kde jsme ani moc nebloudili (heh) a dostali se do lesa. Cestou se mi kluci mstili za malou zacházku v bludišti píseckých ulic voláním: Májo, já mám hlad! Kdy už tam budeme? Mě bolí nožičky! Májo, tohle, Májo, tamto... Ještě že ten Tobík neumí mluvit…
  Ještě za světla jsme rozbili tábor. Postavit přístřešek se zdá jako chvilková záležitost, ale stěny musí být správně „vyplé“ a k tomu jsou třeba kolíky. Vyrobit je není problém, ale tahat je z tlamy psovi, který si usmyslel, že nám prostě musí pomoct, není tak jednoduché.
  V noci se vyspal snad jen Michal. Tobíkovo hlídání bylo sice super, že by si na nás netroufl ani medvěd, ale taky zapříčinilo jakousi nespavost našeho kolektivu vedoucích.
  Druhý den začal krásně, svítilo sluníčko a nebyla ani moc zima. Plní optimismu jsme vyrazili směr k dalšímu nocování, které jsem dokonale vymyslela… jen jsem úplně nespočítala kilometry, ale k tomu až později.
  Cestou jsme navštívili Srní homoli, Velký Mehelník, růžencový důl a také nás potkal takový „malinkatý deštíček,“ takže trochu mokří jsme byli, ale nic hrozného. Za hraní her: Hádej, kdo jsem a „Čelovka“ jsme dorazili do Albrechtic a demokraticky se rozhodlo… prostě jsem řekla, že jdeme směr Vysoký Kamýk - rozhledna, která je nižší jak stromy okolo, což znamená, že z ní není nic moc vidět, ale jinak moc hezká. Rozhledny jsou na kopci, což zapříčinilo další reptání klučičího osazenstva.
  Morálku trochu zvedlo, až když jsme narazili na zprávu, co nám tam nechaly Perníkové báby. Našli jsme ji náhodou na posedu u cestu. Byla tam pro nás svačina (perníčky z Lidlu) a příslib večeře a přístřešku, když půjdeme správnou cestou podle odpovědí na záludné otázky.
  Vše jsme zdárně rozlouskli a dorazili do Perníkové chaloupky, kde jsme byli opravdu dobře vykrmováni, ale hlavně – bylo tam teplo a sucho, takže kluci i lépe nesli, když zjistili, že jsme ušli krásných 33 km (hihi).
  Druhý den nás přivítal vyspané a spokojené. Bylo krásně, tak jsme jen nanosili dříví, aby báby mohly upéct nějakého Jeníčka s Mařenkou a vyšli směr Týn nad Vltavou. Cesta byla krásná a rychle utekla, takže jsme na autobusáku měli dvě hodinky k dobru. Byla sice trochu zima, ale přežili a naobědvali jsme, takže si není na co stěžovat. Cesta domů nám utekla s hrou: Hele žlutý auto! *Bác ho* a před GJM jsme byli o hodinku dříve.
  Sice by asi bylo lepší, kdyby šlo více dětí, ale i tak si myslím, že nás Michal zvládl a že jsme si to všichni užili! Celková trasa byla podle krokoměru spočítána na cca 50 km, dobré, ne? ;)
  V pátek 24. března jsem přiběhl pět minut před časem srazu, absolutně nepřipraven a omlouval jsem se Michalovi, Matějovi, Aničce, Ondrovi a Fílovi, že ještě musím domů vzít si věci. Nicméně během asi 10-15 minut jsem byl zpět na srazu, tentokrát plně připraven. Tam na mě čekali účastníci letošních "Březnových Bílkovice" (historicky toto spojení znamenalo Bílé, častěji Blátivé, ale ty letošní byly spíš jarní, což se ke zkratce nehodilo...) společně s Ondrou, který mi hned hlásil, že se nemohl dostat ke věcem, jako jsou oddílové sekery a společenské hry. S tímto problémem mu naštěstí pomohl Severka. Já jsem s dětmi byl tou dobou už na cestě, která vedla přes Roztyly a pak autobusem až do Bílkovic. Přiznám se, že na BB nejsem zvyklý na vystupování z autobusu za světla, ale byla to změna celkem příjemná. Dorazili jsme tedy do tábořiště, odemkli Boudu, zatopili a dali se do večeří. Počkali jsme až přijede Ondra, pomohli mu s nákupem a šlo se na kutě.
  Ráno jsme se vybatolili ze spacáků, posnídali tradiční vánočku s kakajíčkem a mohli jsme vyrazit do slunečného dne. Na programu bylo naštípání dřeva, protože předchozí nájemníci nám ho moc nenechali a bylo už za večer skoro všechno fuč. To nám zabralo skoro celé dopolednea hned jak bylo hotovo začali jsme s Ondrou to samé dřevo zase topit, protože jsme se s vervou pustili do přípravy rizota k obědu. Děti měly mezitím za úkol postavit most, který by překlenul vzdálenost mezi lavičkou a židlí (viz foto) a k dispozici dostaly jen špejle a provázek. Po výtečném obědě následoval zasloužený polední klid.
  Odpoledne se neslo už ve znamení her, přesněji jsme hráli vybíjendu, na ovce a na schovku (dobře vybíjendu a na ovce jsme vynechali, ale jistě všichni znáte píseň, kterou jsem se inspiroval) a dále jsme hráli jednu kreslící hru, při které zástupce týmu doběhl k papíru s obrazem, měl 10 vteřin na to něco nakreslit a pak předával fixu dále, s tím, že zadání obrazu se postupně zpřesňovalo (a zadavatel Ondra si neodpustil poznámku o nešťastně zapomenutém stanu - viz Prázdninové cykloexpedice -> Norsko 2016). Pokračovalo slavnostní zapálení táboráčku, na kterém jsme si opekli klobásy a chleba k večeři. Náš apetit oživila nečekaná návštěva, kterou byl Severka, kterého jsme samozřejmě rádi viděli. Asi mu bylo doma smutno, tak nás přijel pozdravit. Večer jsme si černě zahistorkovali a zahráli hru "V hlavní roli", kterou jsem (ne, že bych se chtěl chlubit) vyhrál.
  Nedělní snídaně byla trochu netradičně opět rizoto, protože vánočky i většina chleba se snědly předchozí den. A neděle už byla dnem odjezdu, takže také úklidu, abychom neopouštěli Boudu zaneřáděnou. Já s Ondrou jsme se starali o oběd, zatímco děti myly nádobí a sklízeli si své věci. Po obědě jsme slavnostně otevřeli most, douklidili a mohli jsme vyrazit k domovu, smutní, že už náš výlet končí.
  V neděli jsme se vydali na dobrodružnou cestu do Kobylis, kde jsme se po chvilce bloudění (PX bude asi protestovat) dostali k Aquacentru Šutka. Fronta, která sahala až k samému východu nás trochu odrazovala, ale nakonec jsme si řekli, že se ve frontě aspoň naobědváme… teda, mě nechali stát ve frontě a šli se najíst, ne že bych si chtěla stěžovat. Nakonec se uvnitř přece jen nějaké místo našlo a my mohli skočit do plavek a hurá do vody (hned potom, co jsme našli Lucku s Aničkou, které se nám úspěšně schovaly, ač asi neúmyslně, v jiné části šaten)!
  Skoro všichni jsme tam byli poprvé, takže nás velikost a rozložení bazénu dost překvapilo. Hned u výlezu ze sprch jsme skoro zakopli o veliký plavací prostor, ten nás donutil k rozjařenému naskákání do vody, ale pohledy, které byly, okolními plavci, vrhány naším směrem nás donutily popřemýšlet o přesunu do té méně „upjaté“ části, i když nechápu, co se jim nezdálo na čtyřech, respektive šesti, šťastných dětech.
  Přešli jsme tedy do míst, kde na nás čekalo spoustu teplé vody. Byly zde tobogány, divoká řeka, vířivka a tak dále. Společně jsme to tam prolezli, ale po zamítnutí hry „kohoutí zápasy“ – bylo třeba myslet na ostatní lidi, byl dán hodinový rozchod, což bylo uvítáno s nemalou radostí.
  V původním plánu, který nám vymyslel Ondra, než dezertoval k Nejmladším do Bílkovic, byla zahrnuta i procházka do nedalekého Čimického háje, ale v bazénu bylo teplo a sranda, tak se demokraticky rozhodlo, že tam zůstaneme déle. Nakonec se ukázalo, že to asi nebyl úplně nejchytřejší nápad, když Matěj přiběhl s tím, mimochodem skoro ihned po pravidelné kontrole, zda naše čipy sedí pevně na zápěstích, že ten svůj nemá a že ho ztratil… Když jsme hráli na schovku my, byla to sranda, ale když začne hrát na schovku čip, není to nic moc.
  Zahájili jsme pátrací akci a prohledávali každou škvíru, a to doslova, Michal se svými vodními brýlemi prozkoumal vše možné i nemožné. Všichni měli velkou radost, že se čip po nějaké chvíli našel, ale to jsme ještě netušili, co nás čeká.
  Když už jsme byli úplně scvrklí z té teplé vody, šli jsme si ještě zaskákat do „nudnější“ části a pak utíkali do sprch, překvapivě jsme my, holky, byly mnohem rychlejší a zatímco kluci teprve postupně vylézali (nechci nic říkat, ale nejvíc to trvalo PXovi), my už pomalu odcházely. V tom se ukázalo, že znovu nalezený čip, není úplně přesně ten, co jsme hledali, Matějovi nešla otevřít skříňka… Co teď s tím? Byla jsem vyslána – jak jinak – abych to šla zařídit. Po patnácti minutovém dohadováním se s paní za pokladnou, o tom, kdo z nás dvou je větší zapomnětlivec (tak mi to tedy aspoň připadalo), se nám poštěstilo a čip nám byl předán (plavčíci ho našli - díky kluci!).
  S úlevou jsme se dopřevlékli, nasvačili a za pomoci hry: „Vidím něco… Strom!“ se vrátili před GJM, kde byla naše šestičlenná skupinka rozpuštěna. Byl to zážitek, jak se říká, na celý… celou neděli!
  Ráno jsme se se sluníčkem a všemi ostatními sešli u GJM. Tentokrát nás bylo opravdu hodně. Sešli se za nejmladší UFOuny - Dan, Verča, Míša, Anička, Jirka, Tom, Vláďa, Bertík, Matěj, za mladší UFOuny - Anička, Michal, Matěj, Lucka, Filouš, za starší UFOuny - Vítek, Vojta Ž., Vojta S., Daví a z vedoucích - Myšák, Kuki, Sevča, Mája, Johanka, Dita, Štika a Honza. Přidal se k nám i psí kamarád Tobík.
  Jako každý rok touto dobou jsme se vydali na již tradiční Mikulášský výlet. A abychom dostali nějakou nadílku, museli jsme se nejdříve dostat do oblasti, kde se Mikuláš v poslední době pohyboval. A tou bylo okolí Řevnic, kam jsme se dostali pomocí vlaku z Hlavního nádraží. V Řevnicích jsme sice trošku zabloudili, ale rychle jsme se nadílce dostali opět na stopu. Jako obvykle jsme si museli naši mikulášskou nadílku zasloužit a najít, protože balíčky jakýmsi nedopatřením skončily uprostřed lesů. První z nás, který si pak nadílku zasloužil byl Vítek, který zvládl postavit nejvyšší věž, tím, že jednoduše našel v lese největší padlý strom, který unesl. Cestu nám také znesnadňovali čerti, kteří se v lese hemžili kolem nás, a tak jsme se museli co chvíli schovávat. Jelikož nebylo, i přes hřející sluníčko, nejtepleji, rozhodli jsme se přes poledne ohřát u ohně. A než jsme na naše obědové místo dorazili, rychlí poslové z pekel nám tam zatopili. Ohýnek jsme rozdělali v trampském tábořišti na kopci Babka, který byl současně nejvyšším bodem naši cesty.
  Po cestě zpátky jsme se rozhodli, že si to od čertů už nenecháme líbit a tak jsme všem čertům utrhali ocásky. Alespoň vědí, že si nemají s Ufem zahrávat. Na závěr jsme si už jen na nádraží vyslechli tvorbu malých veršotepců, kteří na svých rýmech tvrdě pracovali po celou dobu. A pokud se někomu rýmy nezdály, jistě nepochopil, že šlo o dadaistické pojetí tradiční poezie. Po této části už měli všichni výletníci své zasloužené balíčky, a tak si je mohli v klidu vychutnat na zpáteční cestě domů. Počasí nám ten den velmi přálo a myslím si, že se celý výlet se povedl. Tak zase za rok!
  V sobotu jsme se sešli v 7.50 před GJM. Překvapivě všichni včas! A vydali jsme se na dobrodružnou cestu do Plzně. V Techmanii jsme se po skupinkách rozprchli na cca 4 hodinový rozchod a každý si šel prohlédnout, co ho bavilo: vodní hrátky, optické klamy, elektřina a magnetismus, pokusy s kapalným dusíkem, hrátky s elektrickým generátorem (a stojícími vlasy), detektivní vyšetřování, měření tělesného tuku apod.
  Čtyři hodiny byly až moc, ale přesto rychle utekly. Pro dostatek času po srazu, jsme ještě stihli navštívit planetárium v areálu Techmanie, kde se nám také moc líbilo. Na autobus jsme dorazili včas a až na malý problém s kávovarem a tudíž s nedostatkem horké čokolády, dopadla cesta dobře.
  Vše klapalo, jak mělo a všude jsme dorazili včas, ne-li dříve, proto si myslím, že se výlet povedl a doufám v další takto početnou a hodnou skupinku na výletě příštím!
  Zjistili jsme, že jedna z přihlášek, kterou jsme dostali patřila Nejmladším, takže jsme takhle byli všichni a mohlo se vyrazit.
  Trasa byla příjemná a vedla Krčským lesem, kde jsme potkali historickou bitvu, dále k Vltavě, podél Vltavy až k železničnímu přejezdu a na letiště Točná. Tam jsme si skrz okna hangáru, sloužícího jako muzeum, prohlédli historické letouny (mimo jiné osobní letadlo Tomáše Bati) a vozy. Začalo na nás ale pršet a tak jsme se rozhodli dešti ujet. Přes Cholupice, Dolní Břežany a Jesenici jsme se vraceli zpět a vzhledem k dobrému tempu a špatnému počasí jsme se na sraz vraceli o více než hodinu dříve než bylo plánováno. Rozloučili jsme se a šli se domů usušit a napít teplého čaje.
  Sešli jsme se v pátek odpoledne ve složení: Šárka, Kája, Michal, Šambi, Verča, Eliáš, David, Vojta a Jáchym. Naše první kroky vedly na Hlavní nádraží, odkud jsme se vydali vlakem do Mnichova Hradiště, z něhož Mladší a Starší jeli asi 10 km na kole přímo do Rokyté a Nejmladší se svezli autem. Večer jsme už stihli jen postavit základní tábor a šupky dupky do hajan.
  Druhý den jsme se nasnídali a vypravili se na celodenní cyklovýlet. Mladší a Starší udělali krásný asi 50 km okruh, při kterém navštívili Bezděz a Nejmladší podnikli okruh vedoucí okolními lesy a dále např. přes Ralsko. Celkově ujeli zhruba 30 km. Večer jsme se všichni sešli v základním táboře a opekli si buřtíky.
  V neděli dopoledne jsme si zahráli několik her, např. Sochy v akci, dali si výborný oběd od šéfkuchařky Dity, zbourali naše malé stanové městečko a tentokráte včetně Nejmladších jsme dojeli do Mnichova Hradiště na vlak. Odtamtud jsme se, všichni pospávajíc, dostali zpět domů.
  V sobotu jsme se sešli až ve dvě odpoledne. Ale to co se dělo potom nás vyčerpalo skoro stejně jako celodenní cyklovýlet. Vyrazili jsme totiž na lasergame do herny Mercuria v Holešovicích. Dorazili jsme do areálu s předstihem, takže děti už byly nedočkavé a těšily se až už konečně vyrazí do arény. Ujal se nás tam milý pán, který ještě všem vysvětlil o co půjde a pak už jsme oblékli vesty a šlo se na věc. V aréně jsme se střetli hned třikrát a za tu krátkou chvíli jsme toho měli tak akorát. Byl tedy čas srovnat útratu a vyrazit směrem k domovu. Musím ale podotknout, že i za ten krátký čas jsme si to perfektně užili.
  V pátek odpoledne jsme se sešli v opravdu hojném počtu - 10 dětí (Nela, Anička, Šárka, Kačka, Eliáš (jediný odvážlivec z Nejmladších UFOunů), Filip, Filouš, Kuba, Michal a Matěj) a 6 vedoucích (Ondra (jediný odvážlivec z Mladších UFOunů), Dita, Johy, Honza, Filip a Severka). Na Roztylech jsme nasedli do autobusu a vystoupili v Bílkovicích. Následovala relativně krátká cesta, za svitu baterek, přímo do tábora. Zatopili jsme si a večer jsme strávili u stolních her.
  V sobotu po snídani jsme rozjeli celovíkendovou hru. Všichni byli rozděleni do 3 týmů, z nichž každý představoval jednu fantasy postavu, pro kterou si vybrali rasu (elf, trpaslík, půlčík) a povolání (válečník, kněz, zloděj, čaroděj). Následovala příprava před bojem. Po okolí bylo několik skrytých stanovišť a na každém se nalézal kus vybavení (např. zbroj, boty, helma, zbraň,...). Odpoledne nás čekal první, druhý, třetí a i dokonce čtvrtý souboj. Všem se nakonec podařilo porazit všelijaké příšery a nestvůry a za to dostali zaslouženou odměnu. Večer jsme si zahráli pár stolních her a po náročném dni se odvalili do postele.
  V neděli nás čekal poslední úkol. Byly objeveny doupata strašlivých oblud. Připraveni na závěrečnou výpravu jsme se na ně vrhli a všechny bez větších problémů porazili. Následovalo vyhlášení nejlepších bojovníků a závěrečný úklid. Autobusem z Bílkovic do Divišova a odtud až do Prahy.
  Na výlet do aquaparku se nás sešlo opravdu hodně, celkem 11 dětí (Michal, Šárka, Kája, Nela, Anička, Kačka, Fíla, Lukáš, Matěj, Sam a Kuba) a 3 vedoucí (Ondra, PX a Peťa). Zajeli jsme si do Aquaparku Barrandov a užívali jsme si veškerých zde přítomných atrakcí. V divoké řece jsme si zahráli na krokodýla, zaplavali jsme si v bazénu, sjeli si veškeré (dva) tobogány a poseděli jsme si ve vířivce. Všichni si výlet moc užili a v pořádku jsme se dostali zpět domů.
  Na Mikulášský výlet vyrazilo deset dětí. V sestavě David, Vojta Ž., Vojta S., Lukáš, Šambi, Vítek, Michal, Filouš, Verča, Tomík jsme vyrazili směr Mirošovice. Z Mirošovic jsme se, už po svých, vydali směr Senohraby a dále na Čtyřkoly. Po cestě jsme se dozvěděli, že Mikuláš pro nás připravil různé úkoly, kterými jsme si měli vysloužit nadílky. Ale nebylo to tak jednoduché... Po úspěšném splnění úkolu dostali děti jen vouchery na jejich nadílky a vyměnit je mohli až na samém konci výletu. Postupně v různých dovednostech jako např. luštění šifer, střelba ze vzduchové pistole, nebo mrštnost, získaly vouchery všechny děti kromě Šambiho, který musel na konci ukázat alespoň umělecké cítění a zarecitovat básničku. Mikulášův posel nám tedy vyměnil naše vouchery za nadílku a my jsme se unavení vrátili zpět do Prahy.
  V sobotu 20. 6. jsme se sešli, jak bylo domluveno na Hájích. Vyrazili jsme v 8 lidech (a sice Šárka s Kájou, Michal, Anička, Kuba, Ondra, Kuki a já) směr Hlavní nádraží. Zde jsme zařídili nutné náležitosti a jelo se. Byli jsme na cestě v dobré náladě. Cesta vlakem bohužel ubíhala pomaleji, než bychom si přáli, ale i tak jsme v pořádku dorazili do Dobříše. Odtud jsme se vydali po modré turistické značce. Brzy poté co jsme odešli z města a konečně zašli do lesa, který byl mnohem hezčí, byl čas k obědu. Děti vytáhli z batohů své řízky a podobné pochutiny od maminky a já s Ondrou jsme vytáhli kuchařské náčiní a začali vařit. Na krátký polední klid, který následoval se všichni náležitě těšili. Po poledním klidu jsme vyrazili dále po modré, a poté po naučné stezce. Aby cesta ubíhala rychleji zpříjemňoval nám ji Ondra se svým ukulele a těsně před Knížecími studánkami jsem se k němu přidal s kytarou. U studánky jsme doplnili nezbytné zásoby vody a vydali se k nedalekému místu přespání - srubu Old Dakota. Po připravení věcí k přespání jsme opět vyndali vařiče a dali se do díla. Vše proběhlo bez problémů až na jednu rozlitou rajskou polévku. Velmi pracné bylo rozdělávání ohně dřevem, vlhkým od poledních přeháněk. Za tento počin náleží plné uznání Michalovi, který se nevzdal a nakonec oheň rozdělal. Večer jsme pak zpívali u ohýnku a zahráli jsme si Městečko Palermo. Neděle se pak nesla v duchu návratu do Dobříše "mírnou oklikou". Na vrchu Kazatelně jsme se najedli, zahráli si BANG! Další cesta už vesla jen z kopce zpět do již známé Dobříše. Zde už jsme jen řádně unavení došli k vlaku, nastoupili a dojeli domů. Na Hájích jsme se rozloučili a vydali se každý svou cestou. Předtím ale muselo být závěrečné foto, na kterém místo Kukiho figuroval Jára, který se s ním večer vyměnil. Zkrátka a dobře ušli jsme tak akorát, abychom přišli domů, najedli se a šli si po námaze pořádně odpočinout.
  V sobotu 23.5. jsme se sešli sice v malém počtu, tedy 3 děti a 4 vedoucí, ale zato ve velmi silné sestavě: děti - Michal, Matěj a Ondra (jr.) a vedoucí: PX, Dafča, Jára a Ondra. Původně naplánovaná trasa byla 30 km dlouhá, avšak v místě, kde byl naplánovaný oběd okolo jedné, jsme byli v jedenáct a svačili. Právě v tuto chvíli jsme se rozhodli, že je nutné trasu "lehce" prodloužit. Pokračovali jsme tedy dál po cyklostezce podél Vltavy. Oběd jsme měli nakonec ve Vraném nad Vltavou (už tam jsme měli najeto zhruba 25 km). Dále jsme pokračovali Březovou - Oleškem k Davli. Z Davle jsme jeli přes Záhořanské brody a Libeř do Psár, kde jsme si dali nanuk a pokračovali v naší cestě, okolo Jirčan do Jesenice, z ní do Vestce, Hrnčířů, a přes Šeberov zpět ke gymplu. Ujeli jsme na nejmladší rekordních 60 km a klukům, kteří si tímto výletem udělali osobní vzálenostní rekord, hluboce smekám!
  V neděli dvanáctého jsme se vydali na první cyklovýlet letošního kalendářního roku. V silné sestavě Šárka, Míša, Romča, Nela a Anička jsme ujeli celých 25 km a něco málo navrch. Naše cesta vedla nejprve naším známým Milíčákem, pokračovala podél potoka do Pitkovic, překřížila Uhříněves a v nejvzdálenějším bodě se ocitla u Podleského rybníka. Tam jsme poobědvali s výhledem na rybník a dovolili si krátkou siestu ve svítícím slunci. Nicméně čas kvapil a bylo potřeba vyrazit dál. Přes Dubeček a Horní Měcholupy jsme se dostali do Hostivařského lesoparku, kde jsme si všichni něco přáli když jsme viděli padající kometu. Po spatření komety už jsme se jen vrátili do startovního bodu a radovali se z toho, kolik jsme ujeli.
  V sobotu 7.2. jsme se lehce po obědě sešli ve složení: Verča, Nela, Kuba, Severka, PX a Ondra a vyrazili jsme na Nikolajku. Cesta nám rychle utekla a už jsme se těšili, až se postavíme na led. Po příchodu jsme s Nelou půjčili brusle a mohli jsme jít na věc. Sice každý svých pár prvních pohybů měl dost nejistých, ale stačila chvilka a už se to jen zlepšovalo. Nela na bruslích stála téměř poprvé, tak si ji vzal Ondra na chvíli do parády a už jí to hezky šlo. Přibližně po první půlhodince se už všichni jistě proháněli po kluzišti. Následovala pauza na svačinu a lehký odpočinek. Poté se všichni opět vrátili na led a předvedli svůj nejlepší bruslařský výkon. Ve čtyři hodiny odpoledne pořadatelé všechny bruslaře "vyhnali" z ledu a šlo se domů. Celý výlet se téměř obešel bez pádů a všem se moc líbil.
  V pátek 16.1. jsme se sešli (Šárka, Kája, Michal Fi., Matěj H., Ondra a PX) na Hájích u mozaiky a jeli na Roztyly, kde na nás čekal Kuki, odkud jsme se dostali autobusem až do Bílkovic. V Bílkovicích jsme vystoupili z autobusu, nasadili čelovky a vydali se na cestu do tábora. Naneštěstí nás v půlce cesty zastavil brod, který nešel jako obvykle přejít, protože v potoce bylo více vody, než v létě. Po chvíli hledání kudy přes, jsme se rozhodli jít podél břehu, než objevíme nějaké vhodnější místo pro překonání potoka. Po chvíli jsme došli k lávce vedoucí k hájovně, po které jsme se konečně dostali zpět na cestu k táboru a na správné straně potoka. Večer jsme si zatopili, nahoře na půdě připravili ležení a zahráli si karetní hru BANG!, která děti zaujala a začala je velmi bavit.
  Druhý den nám bohužel dopoledne pršelo, takže jsme si zahráli několik deskových a karetních her. Po obědě nám už počasí dovolilo si něco zahrát i venku. Následoval úkol najít v lese Panoramixův zlatý srp a bezpečně ho dopravit do tábora přes římskou hlídku, která obcházela tábor, aby se do něho nikdo nedostal. Dětem se nakonec přes všechna příkoří podařilo dostat zpět do tábora, aniž by byly viděny. Okolo pěti hodin odpoledne se setmělo a chvíli na to přijeli Petra s Járou. K večeři jsme si dali kuřecí vývar s nudličkami a po jídle jsme si ještě před spaním zahráli pár her, mezi nimiž byla například karetní hra Sabotér.
  V neděli jsme si po snídani zahráli venkovní hru, ve které děti rozděleny na 2 týmy musely ukrást poklad, který chrání Kraken se čtyřmi chapadly. Ačkoliv se strašlivý Kraken sebevíc snažil, děti ho stejně připravily o velkou část pokladu. Poté si všichni zabalili a po obědě jsme se vydali pěšky do Divišova, kde už na nás čekal PX s batohy a následovala poklidná cesta do Prahy.
  Sraz byl v neděli v časných ranních hodinách a my jsme se tam sešli vši (Myšák, Kuki, Fíla, Michal, Šárka, Kája, Marek, Dita, Johča, Matěj, Honza, Štika, Pavlík, Kachna, David, Šamby a Vítek). Venku byla zima, ale nám to nevadilo. Těšili jsme se na den plný dobrodružství a tak jsme na nic nečekali a začali. Účastníci byli rozděleni do třech týmů, Millerovi (Nejmladší), Balážovi (Mladší), a Čermákovi(Starší).
  Všechny tyto rodiny měly na začátku jasný úkol, a to prohlédnout si s průvodcem co nejvíce památek. Ale jak to tak bývá, nic není tak, jak to bylo naplánované, a tak se brzy rozdělily. Nejprve se oddělili Millerovi po útoku na průvodce. Jejich úkolem bylo ochránit průvodce s důležitým kufříkem a zařídit jeho bezpečí při cestě na bezpečné místo. První cesta vedla do Edenu, kde jim měly být předány informace. (Díky mami :-D) Mezitím se v Ječmínkovi Čermákovi dozvěděli, že mají opustit rodinu Balážových a že na ně na Budějovické čeká taxík. Co čert nechtěl, Čermákovi byli uneseni do MATRIXU, odkud není cesty zpět. Od této chvíle se Starší snažili dostat z virtuální reality, aby se zachránili.
  Mladším se samozřejmě nelíbilo, že byli jejich přátelé uneseni, a proto dělali vše, o co je vyděrač žádal. Nejprve si museli prohlédnout různé památky a vše zdokumentovat, aby byl vyděrač spokojen. To mu ovšem nestačilo a chtěl, aby vzali na procházku i jeho blízkého přítele Boxíka, o jehož umístění byli kluci informováni pomocí UFOunského zpravodaje v trafice na Václavském náměstí.
  Starší mezitím hledali zprávu na Nám. Bratří Synků, která je poslala na Hlavní nádraží pro balíček. Mobil z balíčku pak posloužil jako komunikační prostředek a dorozumívání se zlounem. Pomocí nalezeného QR kódu se také snažili nalézt kontaktní osobu před Palladiem, ale marně.
  V tuto chvíli už měli nejmladší vyzvednutý batoh z vlaku a pelášili na bezpečné místo. Samozřejmě se museli předtím zeptat kudy kam a tak jim byly informace předávány třeba telefonní budkou. Balážovi už obcházeli vytyčené památky s Boxíkem a živě se s ním dokumentovali. Ke konci také dospěli pod horu Petřín, kde na ně čekal kontakt, který je odvedl nahoru a předal nějakou abecedu. Tam se shledali s Millerovými, kteří už netrpělivě vyčkávali jejich příchodu na bezpečném místě. No jo, ale kde jsou Čermákovi? Ty se díky snažení Balážových dozvěděli o cestě ven z Matrixu a tak se museli všichni prohrabat tunelem ven. Po cestě našli podezřelý klíč a tak si ho vzali s sebou.
  Na Petřín dorazili Starší, ve chvíli kdy už ostatní věděli co se vlastně všechno stalo. Klíč použili k uvolnění kufříku, abecedu k rozluštění tajné zprávy z kufříku, která jasně hovořila o ukrytí odměny pro všechny zúčastněné a tak netrvalo dlouho a všichni si pochutnávali na nějaké té mňamce.
  Tento den začal netradičně. Po ránu jsme se sešli hned dvakrát. Jednou pouze Nejmladší po osmé a podruhé Starší s Mladšími něco po jedenácté. Nejmladším začínal turnaj chvíli po deváté a tak rychle vyrazili na "Květňák". Po příchodu se rychle převlékli do sportovního a vyběhli na sportoviště. Konkurence byla letos silná, ale UFOuni se jí nebáli. Mezi ty odvážné patřili Šárka, Michal, Martin, Kája a David, na střídačce na ně potom dohlížel zkušený kouč Kuki a asistentni trenéra PX a Ondra. Během dopoledne pak bylo odehráno pět zápasů, během kterých si Nejmladší vedli suveréně a nedopřáli soupeřům ani jeden bod za vítězství a odešli s hlavní cenou.
  Kolem poledního pak řady UFOunů doplnili Starší a Mladší. Ti už se těšili, jak si ten pošmourný den zpestří. Mezi statečnými se objevili z Mladších, Kachna, Šamby, Tomáš, Pavlík, Vojta, David a Vítek (trenéři Myšák a Dafča), ze starších pak Štika, Dita, Honza, Tomáš, Kuba a Matěj (trenér Severka). Vzhledem k rozdělení skautských věkových skupin spadali Mladší i Starší do stejné kategorie (10-15 let) a ač to pro Starší znamenalo velkou výhodu, Mladší se nezalekli a vyrazili bojovat. Nutno přiznat, že věkový průměr Mladších 10,5 roku byl ze všech týmů jednoznačně nejnižší a tak není divu, že jejich snažení neskončilo medailemi. Na druhou stranu ovšem Mladší svedli několik velmi vyrovnaných zápasů, s výsledky 5:6 a 6:8, při kterých se soupeři oprávněně obávali o své vítězství. V některých zápasech pak byli zapojeni fandící Nejmladší a za velkého úžasu diváku si vodili 14leté soupeře po hřišti a dokonce i několikrát skórovali.
  Na druhou stranu Starší nastoupili bez obav do všech zápasů, které od první chvíle vyhrávali. Mezi střelci se pak prosadili jak chlapci, tak dívky, a za skvělých výkonů brankáře Štiky neměli zkrátka soupeři žádnou šanci. Zaslouženě si pak všichni odnesli zlaté medaile.
  Speciální díky bych chtěl vyslovit odvážné hráčce Šárce, která nastoupila, kromě Nejmladších i v bráně Mladších a dokonce i Starších, kde působila při finálovém zápase jako nepřekonatelný oříšek pro soupeřovy útočníky.
  Aneb honba za lektvarem. V sobotu se UFOuni sešli, aby pomocí přírodních surovin vytvořili lektvar pro zlobry. Proto jsme vyrazili do Kunratického lesa. V průběhu celého dne jsme sbírali různé listy, plody a další přírodniny, abychom zlobry uspokojili. Zbývalo už jen několik ingrediencí, a pak by nastal zásadní problém. V čem bychom měli lektvar vlastně namíchat a uvařit? K tomu jim pomohla poklička od kouzelného hrnce, který síly lekvaru ještě umocňoval. Bylo třeba kouzelný hrnec najít a všechny suroviny v něm smíchat a uvařit. Kde bychom ale měli hledat? V blízkém okolí? Nebo snad za sedmero horami? Za sedmero hor se dětem nechtělo, a tak zkusily blízké okolí. Co hledaly našly na okraji Milíčovského lesa. Ani toto hledání se však neobešlo bez potíží. Po cestě ke kouzelnému hrnci byly schovány také další, úplně obyčejné. Děti nakonec správný hrnec našly a namíchaly potřebný lektvar. Poté ho zlobrům naservírovaly a mohli jsme se vydat na bezpečnou cestu domů.
  Od srazu jsme vyjeli směrem na Opatov. Opatrně jsme projeli menšími silničkami na Chodov. Na Chodově jsme se zanořili do Kunratického lesa (les zmíněný v názvu). Ukázalo se, že onen les byl pro daný den kouzelný... Propletli jsme se davy lidí až k rybníčku Labuť, kde jsme se nasvačili. Jen lehce, ale přeci jen. Projeli jsme k baseballovým hřištím klubu Eagles a to už jsme byli od Vltavy jen kousek. podél Vltavy jsme dojeli až k jakémusi dětskému hřišti, kde jsme se naobědvali. Poté už následoval pouze návrat Modřanskou roklí (rokle zmíněná v názvu) zpět domů. V rokli se děti ještě ocitli v soupeřících královstvích, která se snažila obsadit jedno druhé, a to vyvoláním nepokojů vzniklých smrtí krále opačného království. Cesta z rokle domů proběhla po cyklostezce bez větších problémů, pouze Nelina duše si řekla, že se jí dál nechce, a tak musela být vyměněna. Všichni jsme dorazili na sraz v pořádku a děti si mohly po náročném dni jít domů odpočinout.
  Plán trasy byl jasný, od gymplu, přes Kunratický les k Vltavě a Modřanskou roklí zpět. Vyjeli jsme od gymplu a zrovna začalo svítit sluníčko. Dojeli jsme do Kunratického lesa a pokračovali dál. Na pěkném místě jsme si dali svačinku a zahráli si první hru a to vlajkovanou. Děti, jako mimoňové, měly sebrat 2 vlajku zlounům a tím získat další klíče k trezoru. Bohužel se však při hře stalo něco neočekávaného. Martin zakopl a spadl kolenem na pařez a nemohl pokračovat dál. Tím jsme ztratili spoustu času a museli jsme pozměnit naši naplánovanou trasu. Zůstali jsme tedy v Kunratickém lese. Po chvíli jízdy jsme si našli vhodné místo na oběd. Po něm jsme pokračovali dál. Do cesty se nám však postavil nehezký kopec. Všichni s ním zápolili, ale nakonec ho překonali jen Michal s Marťasem. Poté jsme si zahráli další hru a už byl čas na cestu zpět.
  V pátek jsme se vydali autobusem do Bílkovic. Cesta byla klidná. Když jsme dorazili, museli jsme si zatopit a připravit si spacáky na spaní, teprve potom jsme mohli jít hrát hry. Hráli jsme stolní hru s názvem „Červi". Dětem se tolik líbila, že jsme si ji museli zahrát i další den. V sobotu ráno po snídani dostaly děti tajný úkol: Musely najít ingredience potřebné k přípravě oběda. Podle instrukcí od vedoucích a s pomocí mapy musely dojít na místo, kde byla schovaná konzerva s kukuřicí a hráškem. A jako speciální úkol měly najít v táboře sklenici okurek. Všechno našly poměrně rychle a mohli jsme usednout k obědu. Po obědě jsme se vydali do lesa postavit si přístřešek z toho, co les dá. Úkolem bylo, aby vydržel až do léta, kdy sem pojedeme na tábor. Přístřešek vypadal pěkně, musíme jen doufat, že vydrží. Když jsme se vrátili do tábora, posílili jsme se tatrankou a šli skládat dřevo do boudy, abychom si měli večer čím zatopit. Po večeři jsme si zahráli deskovou hru „Pošta" a také opět "Červy". Poté jsme šli spinkat. Nedělní ráno začalo úklidem a potom jsme si zahráli „Pevnost Boyard,“ kdy děti musely porazit 8 mistrů. Například mistra v házení kroužků, nebo stavění věže. Celou hru vyhrála jediná slečna Šárka a o druhé místo se podělili kluci Matěj a Michal. Po obědě je Ondra učil s diabolem. Všechny to tak bavilo, že nám čas rychle utekl a my už museli jet domů. Cestou zpátky všichni usnuli v autobuse. Asi to byl náročný víkend, ale všichni jsme si to doufám skvěle užili. :)
  V únoru jsme se vydali ve složení Péťa, Šárka, Nela, Míša, Dominik a Martin do olympijského parku na Letné fandit našim sportovcům. Ze začátku jsme byli trochu zmatení, ale pak jsme se rozkoukali. Podívali jsme se na snažení běžkařů dole pod námi z můstku, na kterém visely vlajky národů účastnících se olympiády. Následně jsme vyrazili porozhlédnout se po parku a vyhledat další aktivity. Chvíli jsme sledovali plátna u pódia a pak jsme se chvíli dívali na dětský zápas Plzeň - Kladno na jednom z hokejových hřišť. Teprve potom jsme vyrazili k umělému kopci a stanu T-mobile, kde si Nela a Péťa půjčily lopaty a vyrazily se po kopci klouzat. Ostatní děti si zkusily, jaké to je sedět v bobu a stavěly si různé věci z Geomagu. Další stan, který jsme navštívili, byl stan čtyřlístku, kde děti zkoušely rybařit a společně zvedat činku. Na konci jsme ještě zkusili, jak těžké to mají langlaufeři při soupaži a se zničenýma rukama i nohama jsme se vydali domů. Na srazu byly rozdány losíky a placky jako suvenýr a děti se zase rozešly domů.
  Náš úkol zněl jasně: Zachránit Mikuláše, kterého unesli čerti, aby nemohl obdarovat hodné děti. Mikuláš při svém únosu naštěstí stihl napsat pár dopisů, podle kterých jsme šli po jeho stopách. První dopis nás zavedl do Mrače, ze které jsme vyrazili do Poříčí nad Sázavou. Z něho dále po červené směrem na Benešov. Po cestě jsme si zahráli Mikulášskou poštu, Čertovskou honičku a další. Abychom mohli pokračovat, museli jsem určit podle přírody sever, díky kterému jsme mohli určit jih. Došli jsme až na Konopiště, kde jsme porazili čerta, který hlídal Mikuláše. Nakonec jsme ho zachránili a děti od něho za odměnu dostaly nadílku. Celkově jsme ušli úctyhodných 12 km.
  Výlet začal tajemným vzkazem který nám měl říci kam se vlastně máme vydat, avšak dozvěděli jsme se pouze autobus a čas kdy nám odjíždí. Kam se máme vydat jsme se dozvěděli až od pana Kerna který nám předal další vzkaz. Podle toho jsme zjistili, že se máme vydat na stanici Sídliště Libuš. Tam už na nás čekal Jára, který nám řekl, že se máme vydat od zastávky do Modřanské rokle a k jednomu z rybníků. Po sérii skrytých a někdy trochu nejasných vzkazů jsme došli až na místo, kde padouši drželi mimoně. společnými silami jsme dokázali mimoně zachránit a odvést zpět do bezpečí. Při návratu už jsme byli všichni unavení z celodenního snažení o záchranu našich přátel, že někteří dokonce v autobuse usnuli. Hlavní ale bylo, že jsme dokázali zachránit naše přátele!
  Dnes jsme se vydali do Královské obory Stromovka kde jsme nejprve lovili kešky a později hledali ukrytou zprávu pro nalezení jednoho z pěti klíčů potřebných k otevření trezoru. Cesta byla rychlá. Po příchodu do Stromovky jsme uviděli krásy podzimu. Vydali jme se za první keškou, kterou jsme hravě našli. Následovaly další dvě které byly opět lehce nalezeny. Dali jsme si oběd a pokračovali v hledání. Odpoledne jsme se zastavili na loučce a zahráli si hru s létajícím talířem a uspořádali soutěž o to, kdo dohodí nejdál. Poté jsme našli tajnou zprávu, která obsahovala informaci, že klíč má u sebe jeden z vedoucích a děti mají jen jeden pokus na uhodnutí kdo. Bohužel se nepodařilo uhodnout, ale dostaly druhou šanci. Musely vymyslet nebo poupravit písničku ve které zazní slova ufo, keška a klíč. Podařilo se a děti uspěly. Podařilo se jim získat první klíč.
  I přes nepřízeň živlů, které vyplavily kemp, kam jsme původně měli jet, sešlo se v pátek 14. června dohromady 10 dětí a 7 vedoucích, aby navštívili chatu v Čími. Autobus ze Smícháče naštěstí jezdí až do dané vesnice přímo, takže cesta nebyla nikterak náročná. Čas však velel dost rázně, takže stačilo už jen postavit stany a zalézt do nich.
  V sobotu se jednotlivé oddíly rozprchly na průzkum terénu do všech světových stran: Honza se Severkou a Filipem se vydali neznámo kam, zatímco Mladší s Dafčou a Kukim vyrazili na sever, kde se po obědě ve Štěchovicích dostali až k Hadí řece, tedy slavné trampské Kocábě. Povodně tu škod napáchaly dost, takže nás ani nepřepadli divocí trampové, kteří měli své starosti. Terén s cestami poznamenanými povodněmi nám zvládl být udatným protivníkem i bez pomoci a cyklistika se tak občas měnila v pěší turistiku s oporou kola. Nejmladší s Dášou a Petrou pak zamířili na jih a přes několik z náročnějších kopců se dostali na Živohošť a jeden z nich jim dal zabrat i na cestě zpět do Čími. Myšák se měl co učit na zkoušku, takže hlídal chatu a připravil nám dobrou večeři, kterou jsme všichni po náročné vyjížďce potřebovali.
  Večer jsme si pak zahráli modifikované Aktivity, kdy Honza spolehlivě porážel i dva hrající vedoucí.
  Neděle už byla méně cyklistická, společně jsme dojeli do lesa k Novému Knínu, kde jsme si vysloužili balíček s obědem tím, že jsme unikli zákeřným Ufoprůjmům. Těm se nejlépe dokázala vyhnout Kiki, najedli jsme se však nakonec všichni. Po příjezdu na chatu už bylo potřeba uvést ji do původního stavu a naložit kola na vozík, což trvalo tak akorát, že jsme se mohli vydat zase na autobus a zpátky ku Praze.
  Vydali jsem se spolu s UFEM na krásnou projíždku na kole kolem Hostivařské přehrady a pražského Botiče. Bylo vidět hodně nedotknuté přírody. Sice nám počasí moc nepřálo a tak byl terén velice rozbahněn. Naštěstí těchto cest nebylo mnoho a tak jsme si celkově výlet užili a hodně jsme se nasmáli při vtipných hrách.
  Na náborovém výletu se sešla více jak dvacítka cyklistů, která si chtěla užít pohodový výlet podpořený nádherným počasím. Letos se nesl v trochu netradičním duchu, jelikož ihned po příjezdu do Milíčovského lesa jsme se přenesli do začarované oblasti plné skřítků a slepých uliček. Zabloudili jsme a museli jsme najít cestu zpět. Pomohla nám k tomu mapa, kterou jsme našli i přesto, že ji skřítkové schovali velice pečlivě. Ti se však ani přesto nevzdávali a snažili se nám naše úsilí co nejvíce znepříjemňovat. V jednu chvíli, abychom vůbec mohli dál, jsme se s nimi museli utkat dokonce v kartách! Po pár dalších zastávkách nám však pan Motál poradil, jak se ze začarovaného lesa vymotat, a tak se už jelo veseleji. Projeli jsme Kunratickým lesem, kde jsme si dali oběd a ještě splnili poslední úkoly, za které jsme dostali indicie vedoucí ke šťastnému návratu do reálného světa. Kouzelnou bránu jsme nakonec našli na kopcích u metra Opatov a společně jí prošli nohou společnou a nerozdílnou. Ujeli jsme přes 20 kilometrů, což je parádní výkon.
  Dne 17.3. jsme se vydali s nejmladšími UFOuny na výlet do Kunratického lesa. Cesta tam byla rychlá, tudíž jsme mohli hned hledat. První kešku jsme našli asi po 3 minutách pátrání. Následně jsme se vydali ke kešce číslo 2, která byla ukrytá u pěkné vyhlídky na Krč. V blízkém altánu jsme si dali svačinu a pak pokračovali dál. Třetí kešku jsme našli ve velkém pařezu na malém kopečku a tam jsme si začali vyměňovat figurky. Poslední keška byla u Hrádku a pak jsme došli na autobus a jeli zpět ke GJM.
  Další povedený výlet proběhl 23.února. Tentokrát jsem vyrazili na MINIGOLF do Kunratic. Cesta byla pohodová, akorát jsme se báli, že nestihneme autobus, který nás odveze na místo, kvůli sněhové kalamitěm která zrovna nastala. Když jsme dorazili na místo, tak jsme si napřed dali menší sváču na posílení. Poté jsme dostali hole a míčky a mohli jsme začít hrát. Hrálo se na 17 jamkách v uzavřené hale. Děti si to užívaly a i když chvílemi zlobily, tak jsme si to užili s nimi. Všem to šlo skvěle. Byly to 3 skvěle strávené hodiny hraním minigolfu. Byl to skvělý výlet.:-)
  Dne 13. ledna jsme společně vyrazili na bruslení. Cesta na kluziště byla poněkud dlouhá, ale zkracovali jsme si jí slovním fotbalem. Přišli jsme na kluziště a vše mohlo začít! Někteří na to skočili a my jsme se ani nestačili divit, jak jim to jde. Jiným to ze začátku moc nešlo, ale na konci jsme všichni odešli alespoň pocitově jako ti nejlepší hokejisti. Po namáhavé hodině a půl na ledě jsme to zabalili a vyrazili jsme domů. Na cestě jsme byli všichni tak unavení, že jsme v metru usnuli. No byl to prostě celkově skvělý výlet!
  Je již příjemnou tradicí, že se Oddíl UFO vydává na začátku prosince na společný Mikulášský výlet. Ani letos tomu nebylo jinak. Všechny vedoucí velice potěšilo, že je o tento výlet stále větší zájem, neboť se na srazu sešlo celkem 14 UFOunů + 4 vedoucí. To je v historii Mikuláškého výletu absolutní rekord.
  Sešli jsme se na Hájích v mírně po 8. hodině a po pár organizačních záležitostech jsme vyrazili na Hlavní nádraží na vlak. Nastoupili jsme do vlaku směr Jílové u Prahy. Během cesty k nám přistoupili také Jára a Peťa a rozšířili tak počet účastníků na rovných 20. Potom co jsme v Jílové u Prahy vystoupili a ušli nezbytný kousek cesty k lesu, obdrželi UFOuni zalepené obálky, ve kterých nalezli dopis od Mikuláše. V nich jim sděloval, že si pro ně přichystal nadílku o něco dřív. A jelikož nic nebývá zadarmo, museli si i UFOuni své balíčky zasloužit. Možností bylo během cesty dost. Vlastně hned první pro ně přichystal sám Mikuláš, který jim v dopise zanechal 2 hádanky k rozluštění. V této disciplíně se ukázali jako velmi zběhlí hlavně nejmladší členové výpravy a nakonec si nadílku zasloužili hned 3 UFOuni. Po rozdělení balíčků, již jen Severka vysvětlil 2 hry, které se hráli po celou dobu výletu. Kdykoliv někdo z vedoucích zavolal "Pozor, pozor čerti jdou!“, museli se všichni UFOuni co nejrychleji schovat. Kdo nebyl objeven, započítal si bod. Druhá hra spočívala v tajném předávání titulu "Rarach", představovaném ve formě kolíčku. Kdo, měl kolíček na konci výletu, prohrál a musel říkat básničku. Cesta po červené trase nám hezky ubíhala, místní les nám připravil hezké překvapení v podobě zasněženého lesa, takže jsme si chvílemi připadali jako v pohádce. Po cestě jsme si také zahráli další hry o Mikulášské balíčky – „Zamotaní čerti“ nebo třeba „Proběhni kolem Čerta“ Během cesty jsme si také udělali krátkou pauzu na oběd a vyrazili dál. Odpoledne jsme si ještě zahráli Souboj pekelných draků. To už se však blížil pomalu čas myslet na návrat domů a my se vydali směrem ke Krhanicím, odkud nám jel vlak do Prahy. Po cestě se ještě párkrát změnil "RARACH" a také párkrát "přišli" čerti. Na nádraží přišlo vyhlášení titulu Raracha Ondry a ti UFOuni, kteří dosud nezískali balíček, si ho mohli zasloužit za básničku. Na konec už jen přijel vlak a my v pořádku dorazili domů na Háje.
  S Nejmladšími UFOuny jsme jeli za pokladem loučeňské Ježibaby. Cesta na nádraží a vlakem nám utekla cobydup, při hraní slovního fotbalu. Cesta od vlaku k zámku byla dlouhá 6 km a zahráli jsme si při ní několik her. Přečetli jsme si starý pergamen a našli mnoho kouzelných znaků a symbolů souvisejících s pokladem. Když jsme došli na zámek, dali jsme si oběd a šli do bludišť a labyrintů. V bludištích děti nacházely kouzelné předměty, které potřebovaly k získání mapy k pokladu. Prošli jsme téměř všechna bludiště např.: z keřů, kůlů, kamenné bludiště a provazové bludiště. V posledním bludišti našly děti mapu, která je zavedla k místu, kde odevzdaly kouzelné předměty a získaly mapu k pokladu. Podle mapy našly u blízkého jezírka poklad a zvítězily nad loučeňskou Ježibabou. Poté následovalo skupinové foto a šťastný odjezd do Prahy.
  Na srazu jsme se se sešli i přes ranní uplakané počasí v docela hojném počtu a vyrazili jsme směrem ke Krčskému lesu. Tam jsme si na úvod zahráli 2 menší hry na seznámení a nemohla chybět ani UFOevoluce, když už se jednalo o náborovou akci.:-) Dále jsme pokračovali po cyklostezce kolem softbalového areálu Altron Krč a pomalu jsme se dostali k Vltavě. Tam na nás čekalo trochu sluníčka a také vodní příšery s různým počtem nohou, rukou a hlav. Cesta příjemně ubíhala a dočkali jsme se i oběda. Protože se v obědové pauze trochu zatáhla obloha, zahřáli jsme se hraním wietnamského badmintonu. Po dopinkání s míčky až z daleké Asie jsme se začali vracet k domovu. Přes Modřanskou rokli jsme se dostali až do údolí obrů. Zde jsme nejdříve museli zneškodnit zlé ufouny foukačkami, abychom se dostali k hlavnímu strážci území, k samotnému Gulliverovi. Když jsme splnili úkol a složili jeho portrét, propustil nás z rokle a my mohli směle směřovat ke GJM. Chvíli před koncem jsme si ještě zahráli Kyselé úsměvy a přes Šeberov jsme dorazili do cíle. Nakonec nám i přálo počasí a ujeli jsme slibných 30 km.
  © 2018 eStránky.cz | Tvorba webových stránek | WebSlice Kronika oddílu Mladších UFOunů | Aktualizováno: 15. 11. 2018 | Nahoru ↑