text: Jak pročítám internet, všude čtu, jakou je zveřejnění diplomatických depeší pohromou pro Spojené státy a žasnu nad tím, že jsem zatím neviděl pohled novináře, který by zjistil, že Spojené státy jsou v celé této kauze spíše vítězem, než poraženým.
  Z toho, co jsem na Wikileaks četl, jsem totiž na rozdíl od hlídacích psů demokracie zjistil spíše to, že Spojené státy mají velmi racionální a férovou zahraniční politiku; různá žertovná označení pro světové státníky jsou možná pikantní, ale neubírají vážnosti samotných zpráv. Je jedno, že je Putin označován za alfa samce, ale je důležité znát jeho pravý názor na tehdy plánovanou radarovou základnu Spojených států. Američané měli také dosti prozíravý zrak, když hodnotili evropské státníky – je jedno, jestli se “teflonová” Angela Merkel, “nahý císař” Sarkozy nebo milovník náctiletých slečen Berlusconi urazí, ale popisy jejich politiky jsou velmi trefné. Média se ovšem poslední dobou značně bulvarizují a dávají tak větší důraz na to, jak byla zpráva řečena, než na to, co bylo řečeno. Vzhledem k tomu, že depeše nebyly míněny pro veřejné oči a ti, kdo je psali, je psali s tím, že mohou být naprosto srdečně upřímní, se ještě dá říci, že byli američtí diplomaté nadmíru slušní – jistě si vzpomínáme na různé například telefonní odposlechy, které byly zveřejněné, jak jejich účastníci mluvili, když si mysleli, že je nikdo neslyší. Důležitější, než jak to bylo řečeno je to, co bylo řečeno.
  Velmi příjemným překvapením pro mě je postoj Číny ke KLDR. Ukazuje totiž na ještě větší čínský pragmatismus, než v jaký člověk mohl doufat předtím. Samozřejmě, že je od Číny naprosto logické se svého korejského souseda spíše bát, než ho nějak výrazně podporovat, protože tamní režim je naprosto nevyzpytatelný – a fakt, že se o tom v Číně takhle mluví, jen dokládá, že maoistické komunistické vedení už nemá prakticky žádnou moc a zahraniční politiku určují nové generace pragmatických politiků, kterým je ideologie ukradená, hlavně, když bude Čína prosperovat. Právě skutečnost, že se čínská politika moc neřídí například v pravoslavných zemích oblíbenou zásadou “jsem chudý, ale hrdý”, je prvkem mezinárodní politiky, který má nesmírně stabilizující efekt.
  Rovněž překvapil postoj saúdského krále Abdulláha. To, že arabské země nemají rády Írán a vice versa se ví už dlouho, ale návrhy jeho veličenstva na téma vězňů z Guantánama (očipovat jako koně nebo sokoly), či velký zájem Saúdské Arábie na válce v Íránu jsou svým způsobem novinkou. Co se týče pohledu na Pákistán a bezpečnost tamních jaderných zbraní, o tom se v kuloárech a v akademické obci mluví už dlouho, ačkoliv to žádný americký politik otevřeně neřekl – že Pákistán je větší problém než spojenec kvůli své slabé pozici vůči islámským extremistům. Naplno tak tedy zaznělo to, co zaznít mělo.
  Celá Cablegate má ještě jeden důležitý aspekt. Mnoho lidí nostalgicky vzpomíná na to, když Winston Churchill míval své veřejné projevy “od srdce” na téma politiky a vůdců jiných zemí své doby, stejně jako jich mnoho vzpomíná na projevy jeho rivalů. Tehdejší politika se jim často zdá lidštější, upřímnější a tedy celkově vzato sympatičtější. Z toho plynula poměrně silná desiluse z politiky současné, která se mnohým pozorovatelům zdála příliš škrobená a neupřímná. To, co bylo z pera amerických diplomatů řečeno naprosto upřímně by podle mého názoru měli ti, co to čtou, spíš ocenit, než odsoudit – ukazuje to totiž, že normální lidskost se z politiky nevytratila, jen se kvůli politické korektnosti neukazuje navenek.
  Ačkoliv je mi tedy bytostně proti srsti způsob, jakým se tyto informace dostaly na veřejnost, s jejich obsahem jsem opravdu hluboce spokojen. Znamená totiž to, že Spojené státy jsou navzdory všem politickým korektnostem stále tou starou dobrou Amerikou, se kterou se dá počítat.
  Možná si to ještě málokdo stačil uvědomit či přiznat, ale právě my stojíme na prahu či úsvitu nových poměrů ve společnosti. Ovšem buďme v klidu, netýká se to nás, ale až našich dětí.
  Novými poměry ve společnosti myslím přiklonění se s některé z nám již historicky známých situací. Přiznejme si to otevřeně – je to buď nová forma demokracie, anebo nacismus.
  Těžko si někdo z nás mohl nevšimnout, že určité etnikum získává ve společnosti stále větší vliv – v každém městě již vlastní několik obchůdků či spíše již obchodů. Před deseti lety věc zcela nevídaná. Příslušníci tohoto etnika se úspěšně integrují do společnosti a nyní již jejich děti chodí do našich škol. A tam mezi studenty patří k nejlepším. Ale jsou prostě jiní.
  Co to pro nás znamená? Za 10 až 20 let, když vývoj půjde podobným směrem jako doposud, toto etnikum bude získávat ve společnosti stále větší význam – rodiče budou získávat větší a větší ekonomickou sílu, jejich děti budou získávat prestižnější zaměstnání a význam, než je běžný průměr v naší společnosti.
  Bohužel, Evropané ještě nenašli tu svoji správnou definici „Evropanství“ a v jejich myslích je zakořeněno mnoho z toho, co hýbalo Evropou v uplynulých 100 letech. Nejsme myšlenkově na úrovni třeba USA, které dokázaly pro své občany najít tu správnou definici, co to znamená, být občanem Spojených Států.
  Pokud v Evropě nějaké etnikum získává na síle a hrozí, že překoná nějakou „většinovou“ průměrnou úroveň, tak jsme to dokázali řešit jediným způsobem – separací, vytěsněním onoho „vředu“ výjimečnosti a odlišnosti – čili nacismem. Myslíte si, že tohle byl již dávno překonaný jakýsi starý problém poraženého Německa? Nikoliv. Nacismus byl problémem téměř celé Evropy (snad kromě Švýcarska), zvláště Francie, Španělska, Polska, Maďarska, Norska...
  Reinkarnace nacismu je stále Damoklovým mečem visícím nad Evropou a nebylo by vhodné si to zastírat. Úspěšný nástup J.Heidera v Rakousku je jen malou jiskřičkou, která se později může objevit jako oslepující (a zaslepující) záře.
  Dokáže někdo předpovědět, že se za 20 let neobjeví nějaký politik, který bude hlásat, že „už bylo dost toho vykořisťování“ stejně, jako tomu bylo ve 30. letech dvacátého století v případě etnika židovského? Troufáte si předpovědět, že jen tento holý fakt mu nepřinese podporu oné většinové společnosti?
  A budeme tam, kde jsme již byli – nenávist, „Křišťálové noci“, zabavování majetku, koncentrační tábory (kde se může dít cokoliv) atd.
  Anebo je zde ještě druhá cesta – najdeme nějakou vhodnou definici Evropanství, bez ohledu na národnost či rasovou příslušnost a spolu s ní vznikne i demokracie, která ustojí všechny výše uvedené problémy.
  Nedokážu předpovědět, jaká cesta nás čeká. Ale snad bude taková, jakou bychom chtěli našim dětem přát...
  Německu se dodnes často vyčítá, že rozpoutalo dvě světové války na evropském kontinentě, přičemž se tento argument zpravidla vytáhne tehdy, když je potřeba něčím Německu zalepit pusu a žádný racionální argument momentálně není po ruce. Podobný přístup je v menším uplatňován i vůči některým bývalým spojencům Německa – Maďarsku nebo Rakousku. Zajímavé je, že to neplatí pro Slovensko či Itálii – ale nepředjímejme.
  První světová válka byla válkou impérií a jejich zájmů v podobě teritoriální a mocenské expanze. Nic víc, nic méně. V rámci Dohody byla nejvíce válkychtivá a krvelačná francouzská Třetí republika, která toužila po odplatě vůči Německu za výprask, jaký dostala po napoleonských válkách; ze strany Ústředních mocností bylo nejvíce válkychtivé a krvelačné Německo, které chtělo vydobýt některá území zejména na Francii – a které se zároveň bálo francouzského militarismu, který byl ještě horší, než ten německý. V rámci Ústředních mocností pak Itálie byla o něco méně ochotná k válečným dobrodružstvím, zapojovala se hlavně kvůli tomu, že si chtěla přilepšit v koloniích. Rakousko-Uhersko bylo součástí tohoto spolku proto, že si netrouflo po výprasku v roce 1866 a po tom, co vidělo násilné včlenění Bavorska či Saska do pruského modelu Německa, odporovat Německu a tak spíš jen neochotně přikyvovalo, ale do války se moc nemělo. Paradoxně pak samo zahájilo první výstřel, protože se nehodlalo smířit s tím, že sbrští agenti krytí Ruskem mu zabíjejí následníky trůnu. Ze strany Dohody byla Velká Británie válkychtivá poměrně dost, ale zejména proto, že se obávala přílišného růstu Německa, které by mohlo rozvrátit rovnováhu na kontinentě, o kterou jí šlo především. Rusko pak v rámci Dohody fungovalo jako pacifikátor Rakouska-Uherska a významného spojence Ústředních mocností – Osmanského Turecka – vědomo si své relativní zaostalosti a slabosti, nicméně mající chuť na to dosáhnout k nějakému teplému moři. To byl pro Rusko poměrně dostačující důvod k válečným přípravám.
  První světová válka skončila jak skončila především kvůli intervenci USA. Kdyby se USA přidaly na stranu Ústředních mocností, vyhrály by ty a Francie by byla poražena; musela by platit reparace. Kdyby zůstala Amerika neutrální, vyhrály by rovněž Ústřední mocnosti. Důsledkem by byla Francie poražená na hlavu, Rusko utopené v bolševické revoluci tak jako bylo i reálně, takže na jeho stavu by se nic nezměnilo a Británie, která by si musela nechat zajít chuť na balancování sil na kontinentě. Francie by nejspíš byla přinucena k reparacím, byť ne tak nadsazeným, jako v případě Německa. Rakousko-Uhersko by se nejspíš nerozpadlo, Československo by nevzniklo, zatímco ale by téměř jistě vznikla samostatná Bretaň, Savojsko, Korsika či Okcitánie. Alsasko by se pravděpodobně stalo součástí Německa a zbytek Francie by pohltila chudoba a hyperinflace, jako reálně zaplavila ve dvacátých letech Německo. Vzhledem k tomu, že ve Francii byl ve 20. letech antisemitismus mnohem silnější než v reálném předhitlerovském Německu, a vzhledem k tomu, že v císařském Německu měli Židé poměrně velké slovo, není těžké si představit, že by nějakého francouzského Hitlera napadlo svést neštěstí Francie na Židy a možná bychom k holocaustu dospěli tak jako tak, třebaže tentokrát pod taktovkou Paříže. První světová válka totiž neměla, jak se nám mnohdy zdá v kontextu té druhé, dobré a zlé. Měla válkychtivá impéria, která byla různým způsobem připravená válčit, a malé národy ve všech dotyčných impériích, v nichž byly tendence to svým imperátorům zatopit spoluprací s nepřítelem. Reálný výsledek první světové války nelze za žádnou cenu označovat za nějaké vítězství dobra či demokracie, třebaže skončila jak skončila, nejvíce k ní přispěly Německo a Francie – obě strany, jak Dohoda tak Ústřední mocnosti, měly své máslo na hlavě. Přesto se dnes najde mnoho lidí, kteří jsou schopni rozdělovat právo mluvit či mlčet v Evropě podle toho, na které straně ten který stát ve Versailles, Trianonu, Sèvres nebo Saint-Germain-en-Laye, stál.
  Co se týče druhé světové války, i okolo ní panuje spousta pokrytectví. Jak jsem řekl už výše, mnohem větší predispozice pro uskutečnění holocaustu měla Francie, kdyby místo pocitu triumfálního vítězství v roce 1918 zažila takovou porážku, jako Německo. Co víc – antisemitský byl tehdy prakticky celý evropský kontinent. Možná si někteří čtenáři pamatují knihu od E. M. Remarqua Miluj bližního svého, kde autor popisuje zoufalý osud německých židovských emigrantů, které v Evropě těsně před druhou světovou válkou nikdo nechce. Ano, to je realita, kterou je potřeba přiznat, surově antisemitská, rasistická a šovinistická byla tehdy celá Evropa a vzhledem k tomu, jak s Hitlerem buď otevřeně nebo skrytě jeli všichni, je nemístné ukazovat prst jen na Německo. Nespravedlivě ukončená první světová válka vyvolala mnoho křivd, které poražení jen tak nezapomněli, a vítězové, vědomi si toho, že nevyhráli tak docela fér, poražené z první světové války o to víc šikanovali. Do toho prakticky všude kvetl antisemitismus, někde formou státní represe, někde “jen” jako společenská konvence.
  Ono se o tom nerado mluví, ale s výjimkou relativně malého počtu opravdu spravedlivých lidí, kteří nacisty perzekuovaným Židům pomáhali, byla většina Evropanů z různých důvodů k jejich osudu buď lhostejná, nebo jim jejich utrpení dokonce přála. Nacismus jako hnutí se prosazoval buď přímo ve státní podobě (Německo, Chorvatsko, Slovensko, Maďarsko, Rumunsko, Bulharsko), nebo se s ním na státní úrovni spolupracovalo, dokud se to hodilo (Polsko – do roku 1939, Sovětský svaz – do roku 1941, Itálie – do roku 1943, Španělsko – do roku 1943), případně se s ním vesele kolaborovalo pod okupací (Francie, České země, Norsko, Dánsko, Nizozemí, Lucembursko, Belgie, Rakousko, Channel Islands), profitovalo se z obchodu s ním (Švédsko, Švýcarsko), případně se s ním spojovalo ze zoufalství proti viditelnější hrozbě (Finsko, Estonsko, Lotyšsko, Litva, Ukrajina). Lidé ve všech výše jmenovaných zemích na nějaké úrovni s nacismem spolupracovali a podíleli se na jeho hrůzovládě. Z tohoto pohledu se nedá nic vyčítat pouze Britům, Portugalcům, Irům, Islanďanům, Řekům či Srbům. Ti si, s malými výjimkami jako byly námluvy malé části irských nacionalistů s nacistickým Německem, s nacismem nezadali. Všichni ostatní ale více či méně přímo mají na tom, co nacisté spáchali, svůj podíl.
  Velká část z výše uvedených národů si různě pokoutným způsobem zachránila kůži před vyšetřováním, co za války dělaly. Ani sebevětší oslavy Slovenského národního povstání, Varšavského povstání, oslavy 9. května na Rudém náměstí či oslavy osvobození Francie nemohou zakrýt přeochotnou fascinaci většiny Slováků nacismem, režim ve Vichy, samotnou kolaboraci Francouzů v okupované zóně Francie, Quislingův režim v Norsku, spolupráci Polska s Hitlerem v Mnichově či vůbec všeobecně před rokem 1939, pakt Ribbentrop-Molotov a další více či méně nechutné kolaborace s nacisty. Rádo se na to dnes zapomíná.
  Na základě výše uvedeného a toho, že naprostá většina dnes žijících nemá ani s první, ani s druhou světovou válkou nic společného, by bylo dobré poukázat na to, že v současné době nemá smysl rozdělovat Evropu podle toho, kdo stál na které straně jako “vítěz”, a kdo jako “poražený”, přesto to však stále ještě dost politiků dělá. Francii se toleruje kdejaký výstřelek, protože “přeci vyhrála”, zatímco od Německa se očekává, že bude zticha a bude platit, protože “přeci prohrálo”. Slovensko může svévolně šikanovat Maďary, protože “přeci vyhrálo”, třebaže víme, jak to s tou jejich “výhrou” bylo, zatímco Maďaři si nemají právo stěžovat, protože “přeci prohráli”. Tohle myšlení je bohužel stále ještě živé – a dokud bude, bude stále ještě dostatečné množství křivd, které může zasít konflikty nové. Proto říkám – pohřběme konečně Versailles i Postupim, seberme je politikům a dejme historikům.