text: Byl jsem stavbyvedoucím u Povodí Ohře a také jsem, po třech letech tvrdé práce, dokončoval svépomocí stavbu rodinného domu. Kolaudace byla naplánována na 24. listopadu. O politiku jsem se nezajímal. Byl jsem rád, když mi zbylo trochu času na dvě malé děti a největší koníček - tenis.
  V pátek 17. listopadu jsem tak jako většina lidí v Chebu nevěděl absolutně o ničem. Ještě celý víkend jsem na stavbě dokončoval práce, které byly klíčové pro kolaudační řízení. S nikým jsem nemluvil, nesledoval rádio ani televizi. To se změnilo až v pondělí, kdy jsem jel na ředitelskou poradu do Karlových Varů. Tam už byla situace jiná. Někteří kolegové přijeli z Prahy - s informacemi o tom, co se na Národní třídě stalo, co se děje v divadlech a jak jsou lidé v Praze a okolí rozhořčení. Porada se protáhla a já přijížděl do Chebu něco po páté. Už byla docela tma. Dodnes si neumím vysvětlit, co se to ve mně pohnulo a proč jsem se rozhodnul ještě zajet na náměstí. Vylezl jsem na kašnu a začal asi 30 lidem, kteří se tu nacházeli, předávat informace, které jsem se o zásahu v Praze dozvěděl. Přiznám se, že nevím, jaké byly jejich reakce. Ale později mi jeden z kolegů OF, člen bezpečnostní komise, vysvětlil, že mě tenkrát natáčely minimálně dvě kamery StB (Státní bezpečnost byla československá politická policie 1945-1990 - pozn. aut.). Asi po 40 minutách jsem zamířil domů a následující dny jsem sháněl další informace. Účastnil jsem se mítinků na náměstí nebo v divadle, a jakmile jsem se dozvěděl, že v Grünerově domě vzniká OF, okamžitě jsem se stal jeho členem a zapojil se do činnosti.
  Od začátku v OF jsem se snažil být aktivní a pomáhat všude, kde to bylo zapotřebí. Těch hodin bylo neskutečně moc, věnoval jsem tomu veškerý volný čas. Dokonce v týdnu po událostech na Národní třídě jsem od své ženy uslyšel památnou větu: „Hele, my nebudeme v pátek kolaudovat, nebo co?“