text: Teoretická východiska psychologického poradenství - ABZ.cz: slovník cizích slov
  Pojem Teoretická východiska psychologického poradenství
  Teoretická východiska psychologického poradenství
  Poradenství můžeme charakterizovat jako interpersonální (interindividuální) komunikaci, proces a vztah v němž jedna osoba (poradce, ať je to již pedagog, psycholog, lékař nebo právník atp.) se pokouší svou radou prokázat službu, pomoci či prospět, být výchovně užitečná tomu, komu radí, tedy jiné osobě (či osobám, jednotlivcům i skupinám).
  Smyslem porady je, aby ti, kterým radíme, správně pochopili své problémy a vyrovnali se s nimi (např. ve výchovně vzdělávacím procesu, v rodině atd.). Tím poradenství přispívá k upevnění zdraví, vymezenému jako tělesné, duševní i sociální blaho (pohoda).
  O průběhu těchto stadií je žádoucí vést si záznamy (dokumentaci). Každá porada by měla vycházet z adekvátního poznání osobnosti toho, kdo poradu vyžaduje i jeho sociálního prostředí současného i minulého. Proto je třeba klást důraz na anamnestické šetření, nejenom na zjištění současného stavu psychiky a osobnosti klienta.
  Bývá rozlišováno poradenství aktivní, direktivní a pasivní-indirektivní. V tzv. pasivním a-indirektivním poradenství poradce pouze "dopřává laskavého (přátelského) sluchu" tomu, komu se má pomoci. Poradce zde svými slovy odráží a opětovně vyjadřuje myšlenky a city klienta: parafrázuje, tj. opakuje to, co bylo řečeno, s nepatrnou obměnou a popisuje detailně možné alternativy chování, ze kterých si klient již vybírá sám.
  Je žádoucí, aby poradenský přístup byl kompetentní a jak individualizovaný (což zvyšuje intenzitu psychického působení), tak systémový (tzn. beroucí v úvahu nejen např. žáka s potížemi v prospěchu, ale i jeho učitele, rodiče, případně i sourozence a spolužáky jako určitý systém). Vztah poradce a klienta má vždy sociální kontext, probíhá vždy v určitém sociálním rámci. V procesu kazuistické klinicko-psychologické péče i poradenství je vždy třeba řešit dialektiku vztahů osobnost-společnost.
  Jiné je poradenství rozdělené podle zaměření poradce na sebepochopení klienta, na jeho sebepoznání, na jeho autointerpretaci nebo zaměření poradce na změnu, modifikaci chování klienta. V prvním případě jde vlastně o subjektivní hlubinnou psychokorekci a v druhém případě o objektivní psychokorekci chování (behaviorální přístup).
  Máme respekt k jeho schopnosti a právu uchopit život do vlastních rukou? Nebo si v hloubi duše myslíme, že by pro něho bylo lepší, kdybychom jeho život vzali do svých rukou my? Jak dalece pociťujeme požadavek nebo přání ovládat druhé?"
  Opravdovost a sebekongruence
  Je žádoucí odvracet lidi od takového životního stylu, kdy jsou nesmířeni, kdy jsou příliš obráceni do sebe sama, kdy vidí kolem sebe samé ohrožení, což vede ke strachu, nedostatku odvahy, nedůvěře, která vyzařuje i na druhé. Jde o zvyšování personální kompetence klientů během poradenské péče o ně. Podněcujeme u klientů rozvoj osobní zodpovědnosti za sebe sama, celkové osobnostní seberozvíjení. Výchova i poradenská psychologická péče by měla vyústit v sebepoznání, adekvátní sebehodnocení a sebemonitorování, k optimalizaci formování sebe sama. Předpokládá to ovšem uvědomění si svých osobních a duševních předností, nedostatků i limitů, kvalitní orientaci v podnětovém poli, úsilí o tvořivost, umění jednat s ostatními lidmi.
  -	Ujištění, že příčiny daného problému jsou známé. Lidé se méně obávají známého nebezpečí či, problému než neznámého.
  -	Ujištění, že problém je sice značný, ale ne nepřekonatelný. Klienti mají často tendenci obávat se toho nejhoršího a zveličovat (hyperbolizovat), což zvyšuje jejich anxióznost (úzkostnost).
  -	Ujištění, že u klienta nejde o ireverzibilní psychickou poruchu, a že klientovi taková psychická porucha ani nehrozí.
  -	Upozornění, že stav klienta by mohl být i horší. Klienta je třeba upozorňovat na možnost relapsů a selhání i v průběhu poradenského procesu.
  Více sférový charakter (rodina, škola, zdravotnictví, soudy, podniky apod.).
  Vnitřní strukturovanost (J. Koščo a kol., 1987).
  Vysokoškolská poradenská psychologie se zabývá především problematikou studijní a sociální adaptace u normálních osob, a to za použití psychodiagnostických metod a převážně racionální analýzy, tedy za využití kognitivních prostředků. Poradenské instituce by přitom měly úzce spolupracovat s institucemi klinicko-psychologické péče a institucemi zdravotnickými.
  Jako existuje iatrogenie, pedagogenie, parentogenie, sororigenie, managerogenie apod., existuje také možnost psychologogenie na praktických psychologických pracovištích.	V centru zájmu poradenských pracovníků je klient, nikoliv pacient. Poradenští psychologové klientům pomáhají měnit jejich názory, postoje a hodnotové systémy, ale pouze ojediněle usilují o přebudování celé osobnosti klienta.
  Smyslem vysokoškolské poradenské činnosti je předcházet studijní neúspěšnosti, psychosociálním potížím, fixaci pocitu nespokojenosti ve studiu a v životě vůbec, předcházení neurózám a psychosomatickým potížím, optimalizovat vztahy člověk-stroj.
  Vědění a participace -- autor: Dlouhá Jana
  Teoretická východiska informační vědy -- autor: Drobíková Barbora, Římanová Radka, Souček Jiří
  Teoretická východiska informační vědy -- autor: Souček Martin, Souček Jiří, Drobíková Barbora, Římanová Radka