text: Kniha Nosferatu díl 9 | Buďte tajemnní, buďte sví, buďte goth!!!
  Kniha Nosferatu díl 9
  20. září 2010 v 17:16	| 14laura	| Vampire
  Čím větší hřích, tím větší odpuštění
  V historii lidstva nalézáme nepřeberné množství osobností, které působily na kola dějin svou "mystickou" charismatickou silou. Jména jako Nostradamus, hrabě St. Germain, Cagliostro, satanista Crowley či kupříkladu současný manipulátor davů reverend Moon jsou dostatečně známá. Ale na čelném místě této pomyslné řady bezpochyby stojí "svatý muž" (či "svatý ďábel", jak jej nazával historik Flop-Miler) Grigorij Jefimovič Rasputin.
  Člověk, který se dokázal vypracovat z bezejmenného zloděje koní na širých ruských stepích v jednoho z nejmocnějších mužů carské Rusi začátku 20. století.
  Ruské "otčině" této doby vládl Romanovec car Nikolaj II. Jeho manželka Alexandra Fjodorovna, (sestřenice německého císaře Viléma II.), která velmi intenzivně propadla náboženskému fanatismu, s sebou stáhla do jeho kalných vod i svého manžela. Je s podivem, že v době převratných technických vynálezů a povýšení člověka na pána tvorstva mohlo v jedné z největších říší světa bujet takřka středověké tmářství. Je třeba si však uvědomit, že Rusko mělo a má dodnes svá specifika.
  Víra v nadpřirozené schopnosti báťušky cara, mocné síly sibiřských šamanů, a naopak panická hrůza z jakéhokoliv pokroku (např. odmítání moderního lékařství coby rouhání se Bohu) prakticky připravila půdu pro nejrozmanitější šarlatány a falešné proroky, kteří obloudili nejen prostého mužíka, ale i představitele nejvyšších státních kruhů. Přehnaně bigotní carevna je přijímala doslova s otevřenou náručí. Jedním z jejích oblíbenců byl i lyonský řeznický tovaryš Nizier Vachol, jenž si svými spiritistickými a magnetizérskými kousky dokázal doslova omotat členy carské rodiny kolem prstu. Ke dvoru byl uveden zhruba roku 1900 dcerou černohorského krále, velkokněžnou Milicou, a jen díky tomu, že za čtyři roky zemřel, nezískal téměř žádný rozhodující vliv na vývoj "matky" Rusi.
  Co se nepodařilo magnetizérovi Vacholovi, povedlo se zanedlouho Rasputinovi. Jeho osobnost je stále zahalena oparem tajemství, dohadů a nejistoty. O jeho mládí nevíme prakticky nic a různé historické prameny uvádějí dosti protichůdné údaje. Grigorij Jefimovič Rasputin (asi 1871 - 1916) se narodil jako třetí syn v rodině mlynáře a povozníka Jefima Alexandroviče Rasputina z Pokrovského v Tobolské gubernii. Budoucí "divotvůrce" školu vůbec nenavštěvoval, fyzické práci se zdařile vyhýbal, spíše se oddával sladkému snění. Na dráhu jasnovidce se vydal prakticky již v dětství, když pomocí "duchovního zraku" odhalil zloděje. Primitivní obyvatelé zapadlé vesničky to považovali za Boží znamení. Tento bezesporu zvláštní zážitek však Rasputinův život nikterak nezměnil. "Griška" žil tuctovým vesnickým životem, oženil se, žádnou sukni nenechal v klidu a po otci zdědil živnost "izvosčika". Základním obratem v životě Grigorie Jefimoviče bylo setkání s jedním mnichem, jehož vezl a přitom s ním živě diskutoval o religiózní problematice. Nakonec slovo dalo slovo a Rasputin zůstal nějaký čas v klášteře, kde patrně pod vedením dotyčného mnicha snad získal určité teologické základy. Dalším pramenem jeho vědění byly zřejmě i znalosti, které získal od místních čarodějů a léčitelů. Jestliže k jeho psychopatické osobnosti připočteme ještě charismatický vzhled (téměř dvoumetrová postava s planoucíma očima) a vysokou vrozenou inteligencí, zdá se, že byl pro roli spasitele širé Rusi doslova předurčen.
  Zhruba kolem roku 1903 se světec nečekaně zjevil v Petrohradě. Všude o sobě prohlašoval, že je jasnovidcem a svatým mužem. I když jeho fyzický zjev nebyl nijak oslňující, neboť páchl špínou a potem a dlouhé vlasy a vousy mu mastně splývaly dolů, získal věhlas téměř po celé metropoli. Bylo jen otázkou času, kdy se ocitne v hledáčku carevny Alexandry Fjodorovny.
  Rasputinovu hvězdnou dvorskou kariéru prakticky zahájily nudící se dvorní dámy v čele s prorokovou milenkou Vyrubovou, které ho přivedly ukázat carevně. Grigorij se téměř okamžitě chopil příležitosti, když nejprve objal a políbil carské manžele a poté zastavil krvácení z carevičova kolena. Následník trůnu Alexej totiž trpěl hemofilií (špatnou srážlivostí krve), která úzce souvisí s psychikou postiženého. Když tedy Rasputin začal chlapci na posteli hlubokým hlasem vyprávět pohádky, uklidnil ho a krev přestala téci. Od té doby využíval světec careviče jako zástavu. Několikrát jej totiž car na naléhání reálně uvažujících ministrů vyhnal, ale Rasputinovy styky byly natolik rozvětvené, že když komorník přidal Alexejovi do jídla prášek podporující krvácivost, "velký mistr" byl opětovně a pokorně vyzýván k návratu do paláce. Tímto způsobem získávala jeho moc takřka gigantických rozměrů, to se však na druhé straně odrazilo na vzrůstajícím počtu nepřátel carevnina důvěrníka.
  Samostatnou kapitolou je jeho vztah k ženám. Těžko dnes soudit, zda Rasputinův vztah s carevnou měl pouze platonickou rovinu. Pravdou zůstává, že v podzemních kryptách Carského Sela provozovala Alexandra Fjodorovna pod vedením "svatého muže" roztodivné očistné rituály. Při Rasputinově temperamentu lze těžko sázet na jejich pouhou duchovní podstatu. Grigorij Jefimovič totiž považoval netradiční sexuální praktiky za přímoou cestu ke skutečnému vykoupení. Jeho mottem byla myšlenka náboženské sekty mrskačů - "Čím větší hřích, tím větší Boží odpuštění". Proto v mistrově domě velice často probíhaly nespoutané pitky, nezřídka vrcholící spontánním skupinovým sexem.
  První Rasputinovy sexuální kontakty se uskutečnily velice brzy, přičemž mu zakázané ovoce poskytla jistá šlechtična společně se svou komornou. Grigorijova žena jeho věčné zálety však nebrala jako nevěru, nýbrž jako svatou misi. Prohlásila doslova: "Má dost semene pro všechny". Sexuální charisma přetrvalo i po jeho násilné smrti. V 60. letech tohoto století předváděla kupříkladu jistá žena relikvii o délce takřka čtyřiceti centimetrů, jež měla býti světcovým amputovaným pyjem. I když mnohé z těchto historek lze chápat s rezervou, je Rasputinův sex appeal nesporný. Tím, že začal koketovat i s manželkou knížete Dimitrije Pavloviče Jusupova, vstoupil svatý muž na tenký led, který se pod ním nakonec prolomil.
  Zmíněný kníže, jenž Rasputina nenáviděl, vymyslel plán na jeho odstranění. Zastavme se však u skutečného důvodu jeho nenávisti. Jedna z mnoha Rasputinových dcer totiž po letech prohlásila, že jejího otce kníže nepřemluvil k homosexuálnímu styku, což z něj udělalo Grigorijova osudového nepřítele. Jusupov ještě s dalšími spiklenci zosnovali plán na zavraždění Rasputina. Pozvali ho na fingovaný večírek, kde mu přislíbili pití a žen, co hrdlo ráčí. Jediným pohoštěním však bylo víno a koláče s velkým obsahem kyanidu draselného. Světec se cpal jako obvykle a zůstával stále naživu. Jed totiž na plný žaludek účinkuje mnohem pomaleji. To ovšem atentátníci nevěděli a zpanikařili. Nezbylo jim nic jiného než vyprázdnit do Rasputina bubínek revolveru. Ani to ale nepomohlo. Mnich nakrmený olovem řval jako raněné zvíře, plazil se po podlaze a spílal svým nepřátelům. Ti jej v posvátné hrůze nakonec utloukli na dvorku holemi, vykastrovali a poté ještě pro jistotu vhodili pod led řeky Něvy. Pozdější pitva však prokázala, že "svatý ďábel" zemřel až utonutím v řece. Měl sedm životů jako kočka a možná nad ním skutečně Prozřetelnost držela svou ruku.
  Carevna nechala svého důvěrníka pohřbít se všemi poctami v Carském Selu. Všichni, kdo měli s atentátem něco společného, museli okamžitě opustit Petrohrad. Nenáviděný ministr vnitra Protopopov slíbil carevně, že smrt Grigorije Jefimoviče pomstí. Ještě více utažený šroub však zatřese hliněnýma nohama ruského kolosu a smete dynastii Romanovců definitivně ze scény. Tak se nepřímo splnila předpověď velkého věštce, že po jeho násilné smrti zemře do dvou let celá carská rodina. K tomu došlo, když cara Nikolaje II. s celou rodinou bestiálně povraždily revoluční gardy po převratu v listopadu 1917.
  Bezesporu zajímavá persóna vizionáře Rasputina inspirovala i mnohé filmaře k "pravdivému" příběhu svatého muže, jenž byl údajně spolu s carevnou německým špionem, k zobrazení na stříbrném plátně. Již roku 1932 firma Metro, Goldwyn, Mayer uvedla do kin film Rasputin a carevna. My však máme spíše v paměti tehdy ještě sovětský velkofilm režiséra Elma Klimova Agónie - konec Rasputina.
  To, že je tato tematika stále živá, dokazuje i právě dokončený televizní film britské provenience, popisující vztah carevny a jejího chráněnce.
  Přelomy století bývají velice často doprovázeny vizemi lidstva takřka mystického charakteru. Velice často se objevuje až naivní důvěra člověka v nadpřirozené a rychlé řešení jeho problémů. Rasputin byl právě takovým řešitelem. Nechme se překvapit, zdali svět při přechodu v 21. století (potažmo novém tisíciletí) porodí nového Rasputina či jiného "spasitele".
  Transylvánie není jediná země, kde mocná víra a strach z upírů přetrvává. Dalšími místy jsou země Jižní Ameriky, zvláště Peru, speciálně město Pisco.
  Vše se odehrálo 9. června 1993. toho dne zachvátila malebné jihoperuánské městečko panika. Matky již od rána hnaly své děti do kostelů a na fary, aby duchovní svou svatou mocí kříže a svěcené vody vytvořili bezpečnou zeď před útokem upíra. S nadcházející nocí vřava vrcholila. Tisíce lidí se za vroucného modlení shromáždily na místním hřbitově a v hrůze očekávaly, až se jeden ze starých hrobů otevře a z něj vystoupí upír, aby ztrestal lidi za příkoří, které mu způsobili. Nezvykle matný soumrak ještě více umocnil už tak vzrušenou atmosféru. Davová psychóza se odehrávala za asistence kamer světových televizních i satelitních stanic. Její příčinou byla SARAH ELLEN, jejíž život i smrt jsou dodnes zahaleny mystickým tajemstvím.
  Sarah se narodila 6. 3. 1872 v Anglii a provdala se za plukovníka J. Rapertse. Byla podezírána z vampyrismu, a to již od raného mládí. Obětmi jejich krvežíznivých choutek měly být především děti, které Sarah sama údajně nemohla mít. Ví se však, že těsně před svou smrtí 9. 6. 1913 Sarah Ellen prohlásila, že přesně za osmdesát let se vrátí z hrobu a pomstí se za všechna příkoří. Teprve tehdy prý dojde ke skutečnému krveprolití. Nenávist a strach z krásné vampýrky sahaly až za hrob. Anglie nepovolila Sáru Ellen pohřbít na svém území a místo pro její hrob hledal vdovec marně i v dalších zemích Evropy. Tak mocně se v její kletbu věřilo! Nakonec musel rakev se zemřelou naložit na loď a vydat se na pouť okolo světa. Všude možně, i v těch nejzapadlejších přístavech, žádal o povolení pohřbít svou ženu - ale marně. Teprve jihoperuánské Pisco na druhém konci zeměkoule vydalo souhlas.
  A tak byla Sarah Ellen konečně pohřbena se všemi poctami na zdejším hřbitově. Po celých osmdesát let, kdy se měla vrátit upírka z hrobu, si občané Pisca vykupovali její přízeň květinami a modlitbou. Je to jediný hrob na hřbitově, u něhož květiny nikdy nechybí.
  Když se obávaného dne Sarah Ellen nezjevila, došli místní obyvatelé k závěru, že se vrátí později. Kdy, to nikdo neví ale její čas prý jednou určitě přijde.
  Dalším velice zajímavým případem vampyrismu současnosti je případ Rogera Wesleye. Byl odhalen ve Spojených státech a zůstává stále neobjasněnou záhadou.
  Na jedné klinice v San Francisku přistihli podivného zloděje. Roger Wesley vykrádal nemocniční ledničky a hltavě pil krev, kterou v nic našel. Na policejní stanici vzbudil zadržený velký rozruch, jelikož žádný vězeň s ním nechtěl spát na jedné cele. Nakonec bylo rozhodnuto, že bude tajně převezen do psychiatrické kliniky Montblanc, kde pobývá doposud. Je držen v přísné izolaci, zkoumán různými vědeckými a výzkumnými týmy od lékařských kapacit až po FBI. Každý jeho pohyb je natáčen vydeokamerou. Wesley nemá žádné doklady, rodinu ani přátele. Úředně tento "člověk" vůbec neexistuje. Podle zmíněných odborníků, kteří zkoumali jeho zdravotní stav, je Wesleyho organismus atypický a povolaní odborníci to neuměli nijak uspokojivě vysvětlit. Lékaři prohlásili, že jeho tkáně jsou již dávno mrtvé. Wesley trpí silnou paradentózou a zůstal mu už jen jeden jediný zub - špičák. Podle dentistů se podobá vlčímu tesáku více než lidskému zubu. Proto se také dal na vykrádání krevních konzerv v nemocnicích. Za normálních okolností by si opatřoval potravu úplně jinak. Vždyť ještě i teď má Wesley sílu alespoň pěti dospělých mužů! Jednomu z ošetřovatelů se pokoušel prokousnout hrdlo, sice ho při tom málem uškrtil, ale svým posledním vyviklaným zubem mu už neublížil. Wesley odmítá s kýýmkoli komunikovat. Jen sám pro sebe si občas drmolí nesrozumitelnou řečí. Jeho věk je sice vysoký, ale nedá se přesně určit. Za několik let ve své izolaci ještě nepožil žádný normální pokrm. Stále se jen dožaduje krevních transfúzí a po nocích za mřížemi své cely tesklivě vyje.
  V červnu roku 1961 se čtenáři několika londýnských novin dozvěděli z rodinné rubriky, že pan Austin Gerald Harmsworth, spolumajitel bankovní firmy Investment Bank, zemřel neočekávaně ve věku 31 let v rakouských Alpách, kde trávil dovolenou se svou chotí Laurií.
  Přátelé a známí manželů Harmsworthových byli touto zvěstí ohromeni, protože znali Austina jako zdravého mladého muže, sympatického a úspěšného bankéře a od nedávné doby i šťastného novomanžela. Za několik týdnů po pohřbu, který se konal v Anglii, kam byly tělesné pozůstatky zemřelého Harmswortha převezeny, navštívil vdovu Laurii dávný přítel rodiny lewis Baxter, aby se dozvěděl o smrti Austina více, než bylo napsáno v nekrolozích. Laurie návštěvu uvítala, protože i jí nebyly okolnosti, za nichž její manžel zemřel, dosud jasné. Ochotně mu vyprávěla vše, co jí bylo známo.
  Na jaře toho roku se rozjeli s Austinem na dovolenou do rakouských Alp. Ubytovali se ve známém turistickém středisku Salzkammergut, odkud podnikali výlety do okolí. Jednoho dne si vyšli na túru do svahu Schafbergu, zalesněného borovicemi, a přitom objevili starý opuštěný zámek Wolfgang. Austina zaujala jeho architektura a zatoužil dozvědět se něco o historii zámku. Když se k večeru vrátili do hostince ve městě St. Wolfgang, kde měli přenocovat, vyptával se Austin majitele hostince Luthera Bachmanna, který mu rád řekl, co věděl. Zámek Wolfgang byl neobydlený a na prodej již přes osmdesát let. Naposled patřil baronu Johannu von Oberovi, který zmizel krátce poté, co zavraždil svou ženu Margot. Ta je pohřbena v rodinné hrobce von Oberových na místním hřbitově v St. Wolfgangu. Laurie Harmsworthová se zajímala, proč baron svou ženu zavraždil. Hostinský se pouze smál a chvilku váhal s odpovědí. Omluvil se, že jen opakuje to, co se povídá. A podle toho musela být Margot von Oberová velmi zkažená žena. Byla mladá, krásná, měla pěknou postavu, dlouhé zlaté vlasy, ale byla hříšná.
  Říká se, že lákala do zámku a sváděla mnoho lovců a horských průvodců z celého okolí. Jednoho večera se baron nečekaně vrátil z cest a přistihl Margot v manželské posteli s mladým dřevorubcem Kurtem Zimmerem. V záchvatu zuřivé žárlivosti vytasil baron von Ober lovecký nůž a probodl jím srdce Margot. Milenec nečekal, až na něj dojde řada, a vzal do zaječích, zatímco jeho milenka klesla mrtvá k zemi. Také baron von Ober, když se vzpamatoval, nemeškal a zmizel. Prý uprchl někam do Německa.
  Bankéři se tato romantická tragédie shakespearovského stylu velice zalíbila, když hostinský skončil své vyprávění, pokusil se Austin o žert: " Možná, že zámek Wolfgang je opuštěný proto, že se v něm prochází duch nebožky Margot a nikoho tam nenechá na pokoji. To naši britští duchové jsou vychovanější. Pokud vím, ani jeden z nich není nymfoman."
  Laurie se tomu zasmála. Hostinský se však nesmál, jen pokrčil rameny. Ochotně jim však zprostředkoval styk s místními úřady, které vyšly manželům vstříc a daly jim k dispozici člověka s klíčem od zámku Wolfgang, aby si jej mohli prohlédnout.
  Shledali, že interiéry zámku jsou celkem v dobrém stavu, až na nespočetné pavučiny a nánosy prachu. Po několika dalších návštěvách se Harmsworthovi rozhodli, že se pokusí zámek koupit a zřídit si jej jako prázdninové sídlo.
  Chtěli se nastěhovat do zámku ještě během léta, ale jejich plány narušil telegram z Glasgowa, oznamující Laurii, že její matka vážně onemocněla. Laurie odcestovala nejbližším vlakem do Vídně a odtud letadlem do Anglie, zatímco Austin se rozhodl zůstat a dát do pořádku zámek, aby byl aspoň zčásti obyvatelný. To bylo naposled, kdy paní Harmsworthová viděla svého manžela naživu. Než se stačila vrátit do Rakouska, přišla zdrcující zpráva a potom už jen rakev s mrtvým Austinem. Zemřel prý po záchvatu srdeční mrtvice.
  To bylo vše, co Laurie věděla a vyprávěla Lewisi Baxterovi. Stačilo to však k tomu, aby se Baxter rozhodl zajet na místo nešťastné události a dozvědět se podrobnosti. Co se dozvěděl, stálo za námahu a za peníze, které do této cesty investoval.
  Austin Harmsworth nechtěl po odjezdu Laurie promarnit ani hodinu. Požádal hostinského, aby mu pomohl najít ve městě starší manžele, kteří by si mohli přivydělat úklidem zámku. Hostinský slíbil, ale upozornil, že vzhledem k pověsti bude těžké někoho sehnat mezi pověrčivými obyvateli St. Wofgangu. Austin však sbalil veškerá zavazadla a ještě téhož večera si je nechal odvézt na zámek. Měl v úmyslu bydlet zde do té doby, než se Laurie vrátí, a provést nejnutnější opravné práce.
  Ale již druhého dne kolem poledne se objevil v hostinci. Požádal hostinského, zda by s ním mohl mluvit o samotě. Ten si všiml, že Harmsworth byl bledý, zřejmě nevyspalý a velice neklidný. Vyprávěl přerývavě, jako by si jen s námahou vzpomínal, a chvílemi se mnul oči. Ten večer, kdy dorazil na zámek, vynesl zavazadla nahoru do ložnice, rozsvítil petrolejovou lampu, rychle se zabydlel, pak si nacpal dýmku, otevřel láhev whisky a vychutnával pohled z okna ložnice na borový les, zalitý měsíčním světlem. Vypil dvě sklenky a osvěžen čerstvým alpským vzduchem z otevřeného okna ulehl do široké viktoriánské postele. Nevěděl, jak dlouho mohl spát, jestli se probudil, nebo zda šlo o pouhý sen, ale náhle zjistil, že není na lůžku sám. Vedle něho ležela krásná mladá žena s dlouhými plavými vlasy. Usmívala se na něho a vztahovala k němu ruce. Austin se pokoušel vsát, ale zjistil, že se nemůže pohnout ani promluvit. Žena ho náhle prudce objala, její nehty se mu zaryly do šíje, rty mu přisála ke krku, ucítil prudkou bolest a potom se ho zmocňovaly mdloby, jako kdyby z něho pomalu vyprchával život. Ráno ho probudilo slunce, pronikající do ložnice ostrými paprsky. Sotva se probral, jeho první pohled patřil podušce vedle jeho hlavy. Byla hladká a neporušená, všiml si jen nepatrné červené tečky, které nepřikládal žádný význam. Ale vzápětí se zarazil, když ucítil podivnou vůni, na níž se minulého večera nepamatoval. Po chvíli si uvědomil, že takovou vůni vydává čerstvě zoraná půda. Pak si vzpomněl, že podle vyprávěni poslední osobou, která spočinula na loži s erbem von Oberova rodu, byla Margot, baronova žena, a že právě zde, v této místnosti byla zavražděna.
  Ale hned ho napadlo, že začíná mít asi halucinace. Vyskočil rychle z postele, aby setřásl vtíravou myšlenku. Když se začal oblékat, zjistil, že je malátný a že se mu ruce chvějí slabostí. Proti svému zvyku nepít ráno alkohol nalil si sklenku whisky, po níž se mu trochu ulevilo a cítil se lépe. Ovšem do té doby, než přistoupil k zrcadlu, aby s oholil. Na krku pod bradou spatřil dvě malé krvavé stopy, jako po škrábnutí nebo kousnutí. V ten okamžik se ho zmocnila nevýslovná úzkost. Pocítil naléhavou potřebu s někým hovořit, svěřit se s tím, co zažil, a vyslechnout nějaký, jakékoliv vysvětlení. Proto se ani neoholil a spěchal za hostinským, na něhož působil dojem unaveného, vyčerpaného člověka na pokraji zhroucení. Doufal, že se mu hostinský vysměje a bude mu lépe. Ale hostinský se ani nepousmál, jak vážně pokyvoval hlavou, jako by mu Angličan neříkal nic nového. Ujistil ho, že u něj nejde o poruchu duševní rovnováhy a pozval ho nahoru do své podkrovní místnosti. Vytáhl ze skříně velkou vyřezávanou sukovici s okovaným hrotem na konci.
  "Tato hůl, zvaná Alpinerstuck, patřila mému dědovi. Kromě toho, že mu pomáhala při zlézání kopců, měla ještě jiný účel, tyto hole se vyráběly ze stejného dřeva, z jakého byl vytesán kříž Ježíše Krista. Za starých časů, když upír vstává z hrobu aby vyhledal svou oběť, šel na hřbitov a o půlnoci zarazil do hrobu svou alpskou hůl tak, aby kovový hrot probodl srdce upíra. Jedině takovým způsobem ho bylo možné zneškodnit. Já vám, pane, tuto hůl půjčím, protože ji budete potřebovat. Jděte dnes o půlnoci na hřbitov zde v St. Wolfgangu, vyhledejte rodinnou hrobku von Oberových a zaražte hůl do hrobu s bílým náhrobním kamenem. Tam je pochována Margot von Oberová. Podaří-li se vám trefit se jí do srdce, budete mít od ní navždy pokoj. Nikdo o tom nebude vědět. Brzy ráno zajdu na hřbitov a hůl si vezmu!"
  Harmsworth ještě chvíli váhal, potom vzal hůl, poděkoval a celé procedura mu nenaháněla zdaleka tolik strachu, jako vidina další noci stráveného na zámku s upírkou.
  Příštího dne v brzkých ranních hodinách se vydal hostinský na hřbitov pro svou hůl. Když kráčel po pěšině mezi hroby a blížil se k rodinné hrobce von Oberových, uviděl již z dálky nehybnou postavu, spočívající na hrobě označeném tabulkou: Margot von Ober, nar. 26.3. 1882, zemř. 3.11. 1905. jeho neblahá předtucha se potvrdila, když se u hrobu sehnul a pohledl do smrtelně bledé tváře Austina Geralda Harmswortha. Pootočil mrtvého, aby našel svou hůl. Byla až po rukojeť vetknuta do hrobu a přidržovala k němu propíchnutý cíp Angličanova pláště jako stanový kolík. Hostinský se otřásl hrůzou, když si představil, co předcházelo smrti nešťastného Harmswortha. Přivolaný lékař mohl jen konstatovat akutní srdeční mrtvici
  Autor pověstné knihy Kladivo na čarodějnice Jakub Sprenger zaznamenal, že často viděl ženy, "jak ležíce na zemi, souložily s nějakým přízrakem, břichem jsouce obráceny vzhůru, s tělem, zmítajícím se v hnusném úkonu." Nad jejich těly se vznášel oblak, podobající se muži, když se však na něj přítomní vrhli, bodali noži jen do prázdna. Těmto mužským přízrakům se říkalo inkubové, a ženským přízrakům, které sváděly muže, aby s nimi souložili, se říkalo sukubové. Pocity při souloži s inkubem nebo sukubem prý byly zcela hmotné, samotní démoni však byli viditelní jen zřídka. Některé vdané ženy vypověděly, že je inkubus každé noci navštěvoval, aniž vedle ležící manžel cokoliv spatřil.
  Inkbus ale nemusel vždy na sebe vzít podobu lidskou, mohl se objevit i jako nějaké zvíře. Magdalena Baventová z kláštera louvierského se inkvizici přiznala, že jí často c noci navštěvoval obrovský černý kocour.
  Cítila, jak jí pokládá dvě pracky na kolena, druhé dvě na ramena a přibližuje svou tlamu k jejímu vyhublému rtu, šklebil se na ni pohledem upíra. Měla pocit, že se jí hrabe až hluboko v hrdle. Hypnotizována pohledem, nemohla se bránit a byla naprosto bezmocnou obětí kocoura, jenž se později měnil v inkuba a zmocnil se jejího těla.
  Některé ženy tvrdily, že soulož s inkubem je někdy bolestná. Rovněž soulož se ženským sukubem nemusela mužovi vždy přinášet jen požitek a ukojení.