text: Nová rodina pro starou třešňovici - Reportermagazin.cz
  Když zaníceně vyprávějí, jak nechávají zrát třešňovici v sudu z třešňového dřeva, mohlo by se zdát, že jim ta rodinná značka patří už dlouho; že právě oni jsou ta rodina. Ve skutečnosti jde o nový, malý tým lidí, kteří v posledních letech obnovují věhlas, jejž zakladatelé rodinné dynastie Fassbindů budovali – a potomci opustili. Další příběh, co se může stát s rodinným byznysem; tentokrát ze Švýcarska.
  První věc, která vyskočí při googlování značky Fassbind, jsou lahve s nejrůznějšími ovocnými pálenkami, hned za nimi se ovšem objevují "hotely Fassbind" ve městech Lausanne a Curych. Snadno může vzniknout dojem, že Fassbind je ohromnou a samozřejmě luxusní firmou, jak se na tuto zemi sluší.
  Povrchní odhad však klame, i když ne kompletně. Fassbind skutečně kdysi byl jednou velkou, mocnou a bohatou rodinnou firmou, která prorůstala napříč švýcarskou ekonomikou. V devatenáctém století se podnik nevěnoval jen pálení alkoholu (jejž odebírala pravidelně i švýcarská armáda) a pětihvězdičkovým hotelům, ale stavěl třeba železnici; zástupce rodiny dokonce řídil i banku kantonu Schwyz (od něhož mimochodem pochází název Švýcarsko).
  Jenže potomci Gottfrieda Fassbinda I. a jeho synů buď měli ve dvacátém století jiné plány, nebo neměli to štěstí jako jejich předek, či neoplývali schopnostmi, případně ze všeho něco. Destilérku v roce 1994 prodali; řádově prý nešlo o nikterak velkou částku, jaká by odpovídala finančně silné pozici podniku sto let předtím. Hotely Fassbind dnes nadále existují, skupina se však rozdělila a lihovar Fassbind už rodina skutečně nevlastní.
  Přesto se ovocné pálenky této značky opět rozvíjejí.
  "Je to zábava," říká Stephen Kopp, jeden zhruba z desítky zaměstnanců destilérky, když mluví o své práci. Před lety působil ve velké švýcarské korporaci, ale jeho nynější situace je nesrovnatelná. Nabízí se ironická poznámka, že ho může práce těžko nebavit, když souvisí s pitím alkoholu, avšak ve skutečnosti o to nejde (nebo pokud, tak jenom částečně). Stephen si cení malého fungujícího týmu; má sice primárně na starosti rozvoj exportu, ale v praxi to – jak vypráví – vypadá tak, že jeden den pracuje na marketingu, jindy se podílí třeba na navrhování nového designu lahví či webu firmy. A když přivezou ovoce, stojí na rampě destilérky v Oberathu – stejně jako všichni ostatní (protože to je přece událost, na ovoci a jeho správném kvašení závisí kvalita pálenky).
  Že takové neformální poměry v podniku opravdu panují, může naznačovat i skutečnost, že nelze snadno poznat, kdy mluvíte se zaměstnanci a kdy s majiteli: i Renato Wydler a Daniela Bruggmannová se objevují v tričkách či mikinách s červeným nápisem Fassbind, i oni jsou středního věku a není vidět, že by štěkali rozkazy nebo se tvářili povýšeně. Řídili a stále řídí i další podnik, Best Taste Trading, který už přes dvacet let obchoduje s alkoholem, a lihovar se do jejich rukou dostal přes několik vlastníků. Ten, který ho koupil bezprostředně od rodiny Fassbindových, jej v roce 2004 prodal britské skupině CL World Brands. A od ní koupila destilérku v roce 2014 právě zmíněná švýcarská firma, která ovšem už několik let předtím fungovala jako výhradní prodejce pálenek Fassbind na švýcarském trhu.
  Pro původně distribuční podnik nastala změna. K dovozu, prodeji či stáčení alkoholu koupeného odjinud se přidala výroba vlastního alkoholu. "Je rozdíl, když používáte své znalosti k vyprávění o cizích produktech, nebo když je používáte k vlastní produkci," říká Daniela Bruggmannová.
  Dědictví dřeva
  V kamenném sklepě destilérky Fassbind leží v zamřížované místnosti sudy z různého dřeva. V sudu z hruškového dřeva se nachází hruškovice, v sudu z třešňového dřeva třešňovice a tak dále. Kdo ochutná, musí – nemá-li chuťové buňky zcela zlikvidované – uznat, že ovocnou chuť tento postup zvýrazňuje.
  Řada L´Heritage de Bois (dědictví dřeva) je příkladem her a inovací, které noví vlastníci, respektive jejich tým do Fassbindu zavádí. Nevyrábí se jen tradiční čirá pálenka či řada Vieilles Barriques, zrající v dubových sudech, kdy se ovocná chuť posiluje příslušným sušeným ovocem. Zkoušejí se ovocné pálenky uložené třeba v sudech od portského, pracuje se s pálenkou a vzácným dřevem z jihoamerického stromu Amburana; v sudech z něho obvykle zraje brazilská cachaca, příbuzná rumu.
  A novému Fassbindu se – říkají jeho zástupci – obchodně daří. Loňské tržby byly údajně velmi dobré, exportními trhy jsou například Kanada, Belgie, Japonsko, kde pálenky používají do dezertů, velice důležitou destinací je pak Německo a také Česká republika (přestože, nebo možná právě proto, že se sama považuje za klasickou zemi ovocných pálenek).
  Tradice staré rodiny Fassbindových přitom stále hraje důležitou roli v marketingu lihovaru. V horním patře destilérky, ležící blízko jezera a pod štíty Alp (přesně v takové krajině, jakou si člověk obvykle u Švýcarska představuje), se nachází cosi jako památník ovocných pálenek. Dřevěná podlaha a trámový strop, bílé zdi, dva dřevěné stoly, bar, na policích jsou atrakce jako třeba malinovice či pálenka z lesních jahod i starší lahve. A na zdech visí obrazy, pušky a šavle švýcarské armády, jíž byl jeden z Fassbindů ve zlatém 19. století plukovníkem.
  Ovšem o odkaz staré rodiny už dnes pečuje – obrazně řečeno – jiná, nová rodina, která značku pálenek Fassbind jaksi adoptovala. •