text: Myšlenka zkombinovat jakousi psychoanalýzu Dona Juana s charakteristickými výjevy z obou oper, je v jádru velmi zajímavá. Podobnou „dramatickou esej“ na téma velké evropské archetypální postavy kombinující nejrůznější prameny na dané téma známe například ze Švankmajerovy Lekce Faust. Hlavním problémem Dona G nicméně je, že představení chybí jakákoliv nosná linie, která by víceméně náhodnému poskládání operních čísel dávala smysl. Samotná činoherní linie nepřináší k postavě Juana nic nového nebo objevného – terapeutka kritizuje jeho přístup k ženám a Juan jej cynicky vysvětluje. Ani naznačené „drama“ spočívající v Juanově svádění terapeutky nemá žádný skutečný vývoj (ani náboj) a není z ničeho zřejmé, proč (SPOILER!) terapeutka nakonec podlehne. Ve výsledku je činoherní linie, která má být páteří představení, mnohem nudnější než z kontextu vytržená operní čísla z 18. století. Přitom i z doprovodného programu je zřejmé, že autoři se snažili vytvořit něco chytrého a plného odkazů na nejrůznější umělce a myslitele. V tom je ale další zásadní problém představení, protože pouhým nahromaděním odkazů (a to někdy ani nezakomponovaných do děje, ale přímo citovaných ve stylu „a víte, co řekl Bernard z Clairvaux o ženských ňadrech?“) nevznikne žádná přidaná hodnota. Šotkovský sice v programu poněkud neskromně přirovnává autory díla k „alžbětinským dramatikům“, ale myšlenkově nijak nepropojené nahromadění odkazů (kromě sv. Bernarda též například Nick Cave a mnozí další) vytváří ve výsledku pouze zmatek, který spíše unavuje neustálým „pomrkáváním“ bez hlubšího smyslu či sdělení.