text: Jak to tehdy nakonec dopadlo? Vzali nás oba s kolegou na výpomoci, což bylo skvělé. S Liborem jsme tehdy zdrhli dva, protože ve dvou se takový zásah do života líp snáší. Byl to hrozný tlak. Ono to není tak, že utečete na Západ a život jde dál. Představa, že se nemůžete vrátit, a potom ta vidina, co se stane, když se vrátíte? Anebo ty emigrantské sny! To znají všichni. Zdá se vám, že přijdete k hranici pozdravit rodiče a přepadnete přes závoru, načež vás zatknou. Trvalo rok, než jsem se toho zbavil. Takže jsem začal vypomáhat a vedle toho mě Rainer Honeck přijal do komorního souboru Vídeňští smyčcoví sólisté. S ním jsem jel ještě v témž roce na podzim na turné do Japonska. A samozřejmě jsem dál studoval soukromě u profesora Staara. Zadarmo! On po mně nic nechtěl, ale všechny hodiny si zapisoval pro pozdější vyrovnání. Po roce byl konkurz. Datum si pamatuji přesně. Bylo to 3. ledna 1990. Už bylo po revoluci a býval bych směl na Vánoce domů, ale řekl jsem si, že dokud ve Vídni nevyhraju konkurz do filharmonie, tak se do Československa nevrátím. Prostě si to ve Vídni musím zasloužit.