text: Čtenářský kvíz!
  Několikrát se mi stalo, moji milí, že jsem našel v koši na odpadky nebo v kontejneru na papír knížky. Některé z nich leží roky vedle postele a rád je otvírám. Až první z vás uhodne, kdo napsal následující verše, odhalím i svoji knihu favoritku. Úspěšní řešitelé mé dnešní čtenářské soutěže dostanou některou z mých knížek podle vlastního výběru. Chcete? Napište mi tedy jméno autora následujících veršů:
  Otevřely se temné cely,
  pankrácké brány se otevřely
  a vězeň vyšel z nich.
  A náhle záře! Zvony! Smích!
  Jak by do černot půlnočních
  na bílém hřebci vtančil den
  a rázem všechen pláč a sten
  se kamsi pod zem ztrácel.
  Vězeň, jenž vyšel ze vrat ven
  se zapotácel.
  Jak pentle, růže, fábory
  při masopustním tartasu
  klaksony, tóny, hovory
  snášely se mu do vlasů.
  "Fučíku, jdeme," říká Böhm.
  Na zešlehaných chodidlech
  Fučík však stojí omámen.
  Jména všech výherců samozřejmě zveřejním.
  Váš Lu
  Píší mi Jaroslav Svěcený a Leopold F. Němec. Každý ovšem v jiné věci...
  Jaroslav Svěcený vás zve, moji milí, na 10. ledna do svého klubu Violino v Krakovské ulici 5 v Praze.
  Leopold F. Němec jásá nad novou adresou Divokého vína.
  Vážený pane Hessi. Děkuji za milé novoroční přání. Děkuji i za obdrženou koláž PF 2011, kterou jsem dostal na svůj e-mail. Je na ní vyobrazen udatný vikingský válečník v podobě anděla, který jako by Vám z oka vypadnul.
  Zřejmě z toho levého oka na druhé fotografii, která je v článku s názvem Nová adresa Divokého vína.
  Je mi velmi líto, že honoráře za knihy a scénáře, které již dnes jsou bestselerem, bývají v Čechách tak mizerné, že jste si za ně mohl koupit toliko malou vesnici. Ještě k tomu novou, tj. bez kulturních památek, bez historie a bez slavných rodáků. Zřejmě se jedná o některý z těch odosobněných satelitů na okraji Prahy.
  To jakýsi Russ prý koupil velkou část Karlových Varů a není mi známo, že by kdy něco napsal, krom žádosti na karlovarský magistrát. Věřím však, že Vaše obec se bude co nevidět pyšnit hrdým titulem Vesnice roku, byť její název je tak skromně kratičký.
  Velká očekávání jsem naopak pociťoval po přečtení poslední věty neokázale oznamující, že kliknutím na obrázek se zvětší můj lu…
  Ne že bych to tak akutně potřeboval, ale ať jsem klikal, jak jsem klikal, pořád nic. No co se dá dělat. Jak je vidět, ani výpočetní technika zatím nedokáže nahradit zlatou rybku. Přesto děkuji za nezištnou snahu pozvednout pero nezavedeného básníka z díry kdesi na Moravě. S výkřikem: "Nechte si své patoky, my máme divoké víno," děkuji za nečekanou inspiraci.
  Program Violina se kliknutím zvětší!
  Už mi dorůstají!
  Nová adresa redakce Divokého vína
  Moji milí, honoráře za knížku Romance o klisničkách a balady o ženách od nakladatelství Petrklíč a za filmový scénář, který jsem napsal na objednávku pro filmařskou společnost, mi umožnily koupit si novou vesnici. Pojmenoval jsem ji Hessov a samozřejmě, že v Hessově je i regionální redakce Divokého vína. Od 1. ledna 2011 budu pracovat převážně v redakci v Hessově a budu tam přijímat i návštěvy mladých básnířek. I básníků samozřejmě.
  Těším se na vás v novém roce a přeju vám i sobě hodně inspirace.
  Na obrázky je třeba kliknout - zvětší se. Váš Lu
  Chybu na tabuli už jsem nechal opravit.
  Svoji druhou fotografii zveřejním, jen co mi dorostou.
  Sněží a sněží, jako by
  personál v nebi čistil stoly
  a likvidoval zásoby,
  do nichž se dali sněžní moli.
  Taky tam myjí nádobí
  a leští kola dějin
  tak jako všude v období
  šéfových narozenin.
  Bohužel dole to znát není,
  pořád se tady čerti žení
  a občas se i poperou.
  A když píšeme supliku
  pomoz nám bože "I seek you"
  odpoví Nebe s.r.o.
  PF 2011, hodně zdraví, úspěchů a co nejméně situací s ručením omezeným
  Dědečkova hranice
  Přiznávám, byl jsem privilegované dítě. Tedy ne nijak přehnaně. Ale na rozdíl od většiny mých vrstevníků, svět pro mě nekončil na Rujaně. S rodiči, kteří jezdili "ven" služebně, jsem v raném dětství zavítal do "zlého" Německa, a dokonce i do USA. Pro čtyřletého kluka to znamenalo jediné – okouzlení barvitým světem Západu.
  Proč o tom vyprávím? Chci se pochlubit svým dědečkem. To byl obyčejný tesař. Nikdy na západ od Chebu nezavítal, zato mi pomohl uskutečnit skoro všechny dětské sny, které podnítily mé zážitky za železnou oponou. Po návratu z ciziny jsem u něj trávil hodně času a on rád poslouchal moje šplechty. Jednou jsem mu třeba vyprávěl, že v amerických hračkářských obchodech prodávají "opravdickej volant" pro děti. Dva měsíce na to byly vánoce a pod stromečkem jsem našel dokonalé "řízení". Jeho korpus byl ze dřeva, tachometr napodobovaly staré hodinky. Volant z obruče omotané izolepou měl dokonce klaxon, žárovečka "blinkrů" byla poháněna poctivou placatou baterkou. Upřímně řečeno, tohle "řízení" bylo daleko lepší než to, které jsem viděl v New Yorku. Pro čtyřletého kluka však byla plastiková hračka od Macy´s mnohem lákavější. A tak jsem dědovo první dílo trochu odzívl. Dědeček se však nevzdával. Brzy přišel na řadu nádherný vysoustružený náklaďák, půl roku nato jsem od něj dostal pěkný dřevěný "knipl" na "řízení letadla". Když jsem vyprávěl o plechovém samopalu na baterky, který dělal rachot jako zemětřesení a blikal víc než v té době ojedinělá reklama na Václaváku, děda kontroval vlastnoručně vyrobenou puškou. Ta sice neblikala, ale za to se z ní dalo střílet kousky brambor!
  Tím mě můj kouzelný dědeček ovšem už definitivně dostal. Něco takového neměli ani v Americe! Všichni kluci mi záviděli a škemrali, aby jim můj děd udělal takovou zbraň také.
  Nějaký čas po tom jsem v létě zaujal prarodiče dětským vyprávěním o tom, jak jsme jeli přes Atlantik. Na rovince která uzavírala jeho sad, mi děda pak postavil "zaoceánský parník" téměř v životní velikosti. Pravda tvar lodi byl na trávníku jen vyznačen kolíky, kolem kterých děda omotal starou prádelní šňůru, a "paroloď" neměla žádné podpalubí. Na zádi však dědeček postavil ze starého plátna a tyčoviny kabinu, v níž bylo i kormidelní kolo.
  Několikrát jsme pak s dědou absolvovali i "noční plavbu", při níž jsme přespali "v kabině". Babička nám přinesla večeři na palubu a ignorovala, že si děda s sebou vzal i pár lahváčů.
  Babi ovšem stála i u konce dědovy hračkářské kariéry. Krátce před tím než jsem šel poprvé do školy, mi děda postavil u vchodu do zahrady "hranice". S pruhovanou závorou! Já zase všem z rodiny rukou neumělou namaloval "pasy". Děda pak rád stával u závory a odmítal pustit babičku třeba k záhonku s rajčaty, se zdůvodněním, že jsme jí ještě nevydali vízum.
  Tehdy se už ale babička definitivně naštvala. "Dědku bláznivej!" prohlásila. "Copak nestačí, že jsou tady hranice všude okolo, ještě je chceš stavět tady u nás na zahradě?" prohlásila.
  Myslel jsem si tehdy, že děda tyhle babiččiny řeči smete nějakým vtípkem. Na to byl borec. Místo toho však mlčel. Pak vzal pilu a "hranici" přes mé srdceryvné námitky nemilosrdně zrušil.
  Teprve po mnoha letech mi došlo, proč to asi udělal - ač totiž babička s dědou žili jen pár kilometrů od Rozvadova, nikdy neměli příležitost za čáru ani nahlédnout
  Dvojí krása
  Když jsem si připravoval přednášku pro zemědělce zaměřenou na problematiku geneticky modifikovaných organizmů (GMO), narazil jsem na portálu osel.cz na příspěvek profesora Jaroslava Petra, který na základě původní práce publikované v časopise Medical Hypotheses, zprostředkoval velmi zajímavou informaci na téma: "Může se narodit dítě ženě, která nebyla oplodněna mužem?" Odpověď na tuto otázku je velmi složitá, ale uvedená možnost není zcela nemožná. V souvislosti s tím se diskutuje otázka hermafroditizmu, t.j.tvora, který má oba typy pohlavních žláz – varle i vaječník a navenek znaky obou pohlaví. U lidí tento jev zaujal už v daleké historii řadu umělců, což prokazují i fotografie sochy v Louvre. A tento jev nenechal klidným ani slavného římského básníka Ovidia, který ve svých Proměnách píše: "…nejsou to dva: toť dvojaký tvor, jehož hochem ni ženou nemožno zvát, však nikým se z nich i obojím jeví…"
  "K těmto neuvěřitelným věcem se počítá i oboupohlavní rasa, která má pravý prs mužský, aby nebránil v práci, a levý prs ženský ke kojení nemluvňat. Podle některých svědectví se mezi sebou navzájem páří a tak se rozmnožují". (Liber monstrorum (8. století), cit: ECO, Umberto. Dějiny krásy. Praha: Argo, 2005)
  Na fotografiích římská kopie z 2. století, zhotovená podle řeckého originálu z 2. století př. n. l. Sochu restauroval v roce 1619 David Larigue, podložku - žíněnku zhotovil z carrerského mramoru Gianilorenzo Bernini ve stejném roce na přání kardinála Borghese. Socha je dlouhá 169 cm a vysoká 89 cm. Méla Machálek
  Borghesův hermafrodit
  Kliknutím zvětši a bedlivě prostuduj!
  K pomilování pro všechny!
  Muž nad stolem aneb Byl jsem Štrougalovým poradcem
  Paměti Štrougalova poradce v letech 1971-1989, muže, kterého mnozí ve světě považovali za dvojitého agenta. Ať tak či onak, autor dokládá, že Praha byla před převratem zrnkem mezi dvěma mlýnskými kameny – Washingtonem a Moskvou. Jaromír Sedlák nic nezatajuje a přece má dar udržet čtenáře v neustálém napětí otázkou: Jak to vlastně bylo doopravdy? Kdo a kde rozhodoval o osudu Československa? Muži v popředí anebo v pozadí, nad stolem nebo pod stolem? Ležela moc opravdu na ulici a kdo a pro koho ji zvedl? Čtěte zpověď muže, který byl u toho, když se lámal svět a měnila fasáda historie!
  Kniha je za 230 Kč k dostání v redakci Obrysu - Kmene Politických vězňů 9, 110 00 Praha 1, anebo na adrese: karel.sys@futura.cz.
  Od patnácti let nepřístupno
  Milé děti, když jsme byli malí my, žili jsme v temném a nebezpečném světě! Jedli jsme třeba potraviny, na kterých nebylo skoro nic napsáno! Mléko uzavíral jen plíšek s datem výroby, na celé láhvi nebyla žádná nálepka. Nevěděli jsme tedy vůbec kolik kalcia a bíllkovin v tom bílém nápoji bylo, o éčkách nemluvě. Na salámu plném cholesterolu zabaleném v papíru také nebylo vůbec žádné varování, jen tam paní prodavačka tupou tužkou napsala třeba 6,50 Kč, na limonádě broňa nebývalo vůbec nic, přestože chutnala tak, že se to nedalo vypít.
  Nebo hračky. Bojím se, že se nikdy nedozvím, jaký měl můj náklaďák Tatra obsah ftalátů! Když navíc uvážím, že ani jeden roh v bytě nebyl opatřen bezpečnostními polstrováním a ani v jedné elektrické zásuvce nebyl bezpečnostní plastikový chránič, divím se že jsme v takových bytech žili a netřásli se hrůzou.
  Ale ono to jinde nebylo lepší. Považte, když mě máma někdy vezla do školky tím naším strašně škodlivě kouřícím autem, sedával jsem, aby mě měla na očích, na předním sedadle! Ač v škodovce nebyly airbagy a vůbec jsme nevěděli, co to jsou bezpečnostní sedačky! Pak jsme šli přes přechod, kde nikdy nestál žádný příslušník, aby zastavil provoz!
  Život byl zkrátka od mala dobrodružství, tím spíše, že v jídelně měli často jen odpornou UHO omáčku s divným houpavým masem a třeba naše soudružka učitelka nás občas velmi necitlivě seřvala.
  Takže se, milí fakani, nedivte, naší drsnosti. Kdybyste do té naší hrubé a necivilizované doby nahlédli, pochopili byste, proč občas máme pocit, že byste zasloužili na holou. A že si občas dokonce říkáme, jestli z vás teď nevychováváme pěkné rozmazlence, kteří se v dospělosti sesypou, jakmile na ně někdo houkne. Ale aspoň dáte pořádně vydělat budoucím psychiatrům, že... Ale tohle všechno raději nečtěte. Jednak je to nekorektní tohle říkat, jednak tento text obsahuje tak drastické situace, že je přístupný až od patnácti let výše.