text: Předem musím zmínit, že knižní ságu Píseň ledu a ohně mám velice rád, zejména pak kvůli skvělému popisu reálně vyhlížejícího světa, kde postavy ani události zdaleka nejsou černobílé. Je tedy logické, že jsem dychtivě sáhl i po této Martinově knize.
  Kniha se skládá ze tří relativně dlouhých povídek (nejvíce se mi zamlouvala ta s pořadovým číslem 2 - Přísežný meč), které popisují putování a příhody dobrotivého hromotluka sera Dunka Vysokého a jeho panoše Egga. Jak už bývá u Martina ale zvykem, tak Dunk ani Egg (ten zejména) nejsou tím, zač je čtenář zprvu považuje, pokud tedy povídky už z předchozí doby nezná, že..., a to je právě jeden kamenů úrazu. Povídky (byť ne všechny oficiálně) už u nás vyšly a i když je sice určitě hezké mít je takto pohramadě v jednom svazku, pro skutečné hardcore fanoušky Západozemí to asi žádné velké překvapení nebude.
  Já však hardcore fanda pátrající na internetu po amatérských překladech (nebo čtoucí sérii v originále) nejsem, takže mě kniha celkem bavila. Namísto "velké" série Píseň ledu a ohně, která se koncentruje na velkou politiku Západozemí a jejíž pratogonisté jsou z velké části důležité politické figury své doby, tak zde je nám příběh vyprávěn z pohledu sera Dunka, původem toulavého chlapce s Blešího zadku, který se stal rytířem snad jen rozmarem osudu (pokud vůbec...). To je snad z mého hlediska jediné negativum knihy, ten "klasický" Martinův pohled na situaci z úhlu různých postav mi zde trochu chyběl.
  Fanoušci ocení i přítomnost různých drobných narážek na hlavní sérii, je vidět že Martin má svůj svět propracovaný do nejmenších podrobností (o seru Dunkovi bylo několik zmínek např. v Hostině pro havrany). Nezbývá tedy doufat, že Martin sebere zbytky svých roztříštěných sil a dopíše v brzké době dlouho očekávané Vichry zimy, protože....zima se blíží (winter is coming), že? :)
  Francouzské komedie bývaly svého času slušným pojmem, který zaručoval velmi dobrou zábavu. Jen si vzpomeňte na všechny ty Fantomasy, Četníky, Asterixe, apod. Koneckonců i dnes se v zemi galského kohouta urodí ledacos hodně slušného, například i u nás velmi populární Blbec k večeři, či z těch novějších filmů Le Prenom (Jméno).
  Humor některých kultur je nepřenosný, ledacos českého v nečeském prostředí bez znalosti společensko-kulturního kontextu nevyzní, ale mám dojem, že francouzské snímky jsou do našeho prostředí celkem přenositelné. "Co jsme komu udělali?" není výjimkou, ačkoli vychází ze situace, která v ČR běžná rozhodně není.
  Svět se zmenšuje, lidé migrují i do míst, která by před sto lety jen obtížně našli na mapách. Tento fakt se nám může klidně i nelíbit, ale nic na něm nezměníme. Film "Co jsme komu udělali?" pojednává o následcích fungování společnosti, která je založena na multikulturalismu (Francie). Rodina Verneuilových byla obdařena čtyřmi krásnými dcerami, což otce, který je patriotistický gaullista potěšilo, nicméně tři z nich si vzalo za manžely jedince, kteří svoji etnicitou zrovna moc francouzští nejsou (Žid, Arab, Číňan). Jistě, jsme tolerantní, ale vše má asi své meze a lavina předsudků, kterou rodiče drží jen tak tak na uzdě může kdykoli vyplout ven.... Zejména když i poslední dcera si přivede poněkud výrazného nápadníka.
  Ano, film je založen na etnických stereotypech a na zajímavých situacích, které pramení z jejich konfrontace. Scény ale podle mě nevyznívají nijak rasisticky, xenofobně, naopak jsou milé a takříkajích "rozdávají rány na všechny strany". Nevolá se tu po "nebezpečí z přistěhovalců a nutnosti boje proti němu", jak poukazují některé extrémnější politické síly, nevzpomíná se tu s extrémní nostolagií na "starou dobrou Francií", apod. Film ukazuje současnou Francii jako místo celkem poklidného soužití několika kultur (jasně, to asi úplně pravda není, ale upřímně, kdo kdy u komedie řešil její reálné zobrazení společenské situace?). Humor zde přítomný - a to je určitě u komedií jádro pudla - je podle mě vkusný, nápaditý a hlavně...zábavný. Návštěvy kina nelituji a dost často jsem se při sledování upřímně zasmál.
  Megan is missing patří mezi hororový subžánr "found footage" (zkráceně FF), jehož prvními odvážnými pionýry byly takové úctyhodné kousky jako třeba filmy Kanibalové nebo Záhada Blairwitch. A ano, mám pro podobný styl filmů jistou a nepatrnou slabost.
  Velmi se mi líbí metafora internetu jako moře, je důležité pro život, mnohdy může pomoci, ale bývá často i zrádné a ostatní plavidla, která na něm potkáte, nemusí mít vůbec přátelské úmysly. Spousta nezkušených lidí toto nebezpečí ale ignoruje, což obvykle může znamenat maximálně "jen" vyzrazení nějakého pubertálního tajemství, nicméně určité procento případů může vykazovat skutečné nebezpečí. A právě mezi ně film o Megan patří.
  Megan Stewart je 14 let a ač by se to na první pohled asi nezdálo, její nejlepší kamarádkou je cca o rok mladší Amy Herman. Obě dívky jsou totiž do jisté míry protiklady sebe sama (takové ty, které se údajně přitahují), Megan je - slušně řečeno - dívčina lehčích mravů, která je schopna pro trochu pobavení absolvovat orálně sexovou čtvrthodinku s nějakých přehnaně sebevědomým juvenilním parchantem, občas si dá "špeka", často popíjí různý alkohol (vypadalo to jako pivo, ale v USA člověk nikdy neví...). Bylo by snadné ji odsoudit a nějak stigmatizovat, nicméně vzhledem k jejímu dětství a narušeným vztahům s matkou se asi není čemu moc divit. To Amy pochází z tvz. "slušné rodiny", taťka i mamka mají dobré zaměstnání, svoji dceru vroucně milují, Amy se dobře učí, cudně se obléká a vůbec působí jako solidní holka. Amy to pochopitelně trochu štve, neboť ve skupině spolužáků si připadá jako "mimoň" a bohužel se ještě nedostala do toho stádia dospívání, kdy by si podobných věcí začala vážit. Amy tak trochu chce být jako Megan a Megan zase tak trochu jako Amy. Však to znáte...
  Důležitou věcí je, že obě holky tráví hodně času online, natáčí si prakticky vše, mají své videodeníčky (nic neobvyklého v dnešní době, i když pochopitelně pro potřeby filmu se natáčí i věci, které by v reálu asi ani nevznikly) a právě z nich plus ze záznamů z jejich videokonverzací je film stvořen. Musím se přiznat, tvůrcům se celkem povedlo z materiálu poslepovat relativně soudržný film, který sice může leckoho ve své cca první hodině nudit, protože popisuje život pubertální mládeže, ale poslední dvacetiminutovka to bohatě vynahrazuje. Skutečně, po scéně, kdy jsou na internetu zveřejněny fotky zmizelé Megan jsem se cítil dost (možná to není to pravé slovo) znechucen, to co ale následuje poté je snad ještě horší. Ne, film není nějaký "gore", nejsou tu hektolitry krve a tuny mrtvých, ale je tu přítomen šílený psychoteror, vidět lámat lidskou osobnost je podle mě horší než vidět lámat někomu fyzicky například ruku.
  Možná jsem příliš slabá nátura, ale ze závěru filmu mi bylo zle. Tím jej nechci odsuzovat, protože film s sebou nese i poměrně závažné poselství ohledně bezpečnosti chování na internetu a nejedná se tedy o nějaký efekt jen pro efekt. Celý snímek je navíc ještě umocněn zpracováním žánru FF, takže to, co by u klasického filmového zpracování nepůsobilo tak silně, má zde podle mě docela velké grády. I "obyčejný" záběr na lopatu při práci s monologem v pozadí může být děsivý jako máloco. Děsivý snad právě tou uvěřitelností a beznadějí.
  U filmu je označení "natočeno podle skutečné události", podobného "šťítku" bývá často zneužíváno a i tady to není úplně pravda, nicméně film je skutečnou událostí aspoň inspirován. Pokud by to někoho zajímalo více, stačí kliknout zde.
  Ebola už nějaký ten čas plní (opět po delší odmlce) stránky novin a internetové i televizí zpravodajství. Asi jen těžko by bylo možné najít někoho, kdo by o této nemoci nevěděl aspoň základní fakta a kdo by při jejím vyslovení nepocítil jakýsi svazující, nepříjemný pocit.
  Jsou to jen slova, ale slova, za nimiž je skryt jejich zlověstný význam a trochu i náš strach. Můžeme si stokrát říkat, že přenos viru HIV je možný jen za těch a těch okolností, ale v přítomnosti nakaženého se stejně cítíme podivně nesví.
  Co mě ale trochu zaráží je, jakou vlnu paniky ebola ve světě způsobila a jak se mnozí lidé rázem obávají o to, aby také nebyli nakaženi.
  Jistě, do jisté míry to je pochopitelné, ebola patří mezi nákazy, se kterými si není radno zahrávat. Tato krvácivá horečka totiž bez včasného podchycení zabijí s děsivou přesností. Nicméně i tak mi přijde lehce podivný náhlý strach o svůj život z řad těch lidí, kteří dosud vedou životní styl, který se s tím zdravým potkává asi jen náhodou.
  Leckdo do sebe denně naklopí třeba i 10 litrů piva, doslova se cpe bůčkem, smaženýma brambůrkama, řízky, apod., do toho třeba ještě kouří dvě krabičky cigaret denně, všude jezdí zásadně autem, tvrdí, že zelenina je pro králíky a o sport zavadí tak maximálně na ČT4. Vím, trochu zevšeobecňuji, ale jistě je mnoho těch, kteří výše uvedené aspoň z části splňují.
  Přijde mi potom tedy docela divné, pokud podobní lidé propadají panice, že zemřou na virové onemocnění ebola, když je daleko pravděpodobnější, že se jim osudný stane vlastní způsob života.
  Možná to bude tím, že s tím vlastním způsobem života jsou už tak trochu smířeni, a to mi přijde celkem smutné.
  Caribou je hudebním projektem, za nímž stojí úspěšný matematik Dan Snaith, takový fajn klučina z Kanady, který je na hudební scéně aktivní cca od začátku milénia. O Danovi a Caribou jsem už dříve porůznu psal, takže jen stručně. Pod jménem Caribou začal vydávat desky od roku 2005, což byl také rok, kdy se mi dostal poprvé "do ucha". Setkání to bylo letmé, ale něco z něj ve mně zůstalo a rostlo... svým specifickým způsobem. Buď jak buď, od té doby jsem tento projekt vyhledával.
  Kdyby bylo potřeba tuto desku nějak žánrově vymezit, tak bych asi použil slova jako "taková pomalejší elektronika", "folktronika", apod., ale slova jsou jen slova a do nich hudbu nacpat nejde. Důležité je, že Dan si se svým - v pořadí již šestým - albem pořádně vyhrál a je znát, že má stále po kapsách dost nápadů. Deska tak vůbec není jednotvárná a dokáže skvěle bavit.
  Caribou se snaží často pořádat i živá vystoupení (tento rok hraje i v Praze, kde už vystupoval minimálně v roce 2010, ale pravděpodobně ještě někdy předtím). Při vystoupeních se zaměřuje na produkci s živou kapelou, což musí být určitě zajímavé, ale vzhledem k bohatému hudebnímu podzimu, který pražské kluby servírují, nebudu svoji pokladnu zatěžovat více než je zdrávo a matematického hudebního génia z Kanady si schovám na někdy jindy....
  Michael Gates Gill (dále jen MGG) byl svého času docela velký hajzlík. Žil si životem horních deseti tisíc, tykal si se společenskou smetánkou své doby, kupoval si drahá auta a na ne tak "šťastné" jedince se díval dost skrz prsty. Typ člověka, kterého můžte mít buď chuť napodobit, nebo kopnout do zadku (případně oboje).
  MGG sice pracoval v prestižní reklamní společnosti a dělal pro všechny ty Fordy a Diory a jánevímcoještě, nicméně zase tak extra bohatý asi nebyl, protože jeho život s sebou nesl dost výrazné náklady. Předně chtěl, aby jeho děti studovaly vejšku, což v realitě USA znamená platit, platit a ... platit (a že dětí měl požehnaně). Navíc si tak jaksi zapomněl hradit něco tak prostého, jako je zdravotní pojištění (což v USA samozřejmě není povinnost). Když pak přišla z práce výpověď, nebohý MGG zjistil, že jeho život je v troskách, neboť sehnat práci po padesátce je problém a udržet si stávající životní standard problém ještě větší.
  Na každý průšvih ale existuje i nějaké řešení - MGG se naskytlo při jednom posezení nad posledním luxusem, který si mohl dopřát, tedy nad posezením u kávy ve Starbucksu. Tehdy tam totiž zrovna hledali "nové talenty" a zoufalý MGG, jeden z bossů tehdejšího reklamního průmyslu v USA, se přihlásil. A uspěl.
  Asi nebude moc obtížné zjistit, že se mu vedlo dobře (název knihy prozrazuje mnohé). Zápletka tedy zní celkem zajímavě a kdybych nevěděl, že to vše je skutečný příběh, asi bych ohrnul nos nad tou kýčovitostí. Takhle je to ale jiná.
  Kniha se čte svižně a rychle, MGG vždy vylíčí část svého příběhu ve Starbucksu a tento chronologický chod událostí občas vystřídá nějaká vzpomínka na mládí ve stylu, "jak jsem potkal Hemingwaye, co dělá má dcera za filmy, jak každý znal mého otce, apod..." Čte se to skutečně zajímavě a poutavě. Chvílemi jsem sice trochu nabyl dojmu, že MGG dělá Starbucksu až moc okatou reklamu (a upřímně, tak trochu si to myslím pořád), ale když si uvědomíme zásadní věc, že MGG žije v zemi, kde když vám firma platí zdravotní pojištění (plus přispívá i na vaše potomky!), tak to působí jako hotový zázrak, není se moc čemu divit.
  Nicméně kniha jako reklama funguje, a to moc dobře. Po jejím přečtení jsem neodolal a do Starbucksu na kávu zašel. Není to tam zlé, ale ty jejich velké hrnce kávy mi moc pod nos nejdou, dávám přednost něčemu trochu jinému.
  Zásadní otázka: přečíst x nepřečíst? Určitě přečíst! Aspoň člověk získá dojem, že z každého pádu se lze otřepat a že pracovat s "low class" černochy v nádnárodním řetězci v pochybné čtvrti nemusí být žádná velká hrůza.
  Často někteří lidé volají, zejména v oblasti zpravodajství, po větší objektivitě. Určitě jste už někdy slyšeli podobné lamentování, že to a to médium (třeba ČT, MF Dnes, apod.) je velice neobjektivní, někdo má dokonce takové šílené požadavky jako, "citujte mi nějaké objektivní médium", apod.
  Smutné je, že něco jako objektivní médium v podstatě ani neexistuje. Veškeré zpravodajství tvoří lidé, kteří pochopitelně náleží k nějaké sociální skupině, k nějakému pohlaví, náboženství, vyznávají nějaké hodnoty, apod. To vše se poté, často i podvědomě, do výsledku promítá. Účastník nějaké události tak nemůže podat zcela objektivní pohled na uplynulou situaci, protože ji nemohl vnímat v její komplexnosti. Stejně tak neexistuje něco jako "objektivní komentář", protože ať už vědomě či nevědomě, pisatel pravděpodobně s jednou stranou sympatizuje více než s druhou a i když to na sobě nechce mermomocí nechat znát, něco z toho do jeho výsledku přece jen něco promluví.
  Pochopitelně, že mnoho lidí tato otázka trápila. Dosažení spravedlnosti a objektivity se věnoval i filosof John Rawls se svojí teorií spravedlnosti, kterou bych tu na následujících řádcích rád zjednodušeně přiblížil. Pokud danou práci znáte, tak pro vás asi bude další čtení jen takové obecné plkání (za což se předem pokorně omlouvám). Zavřeme tedy oči a vstupme na křehkou půdu moderní filosofie, cesta to bude hodně klikatá...
  Představme si jakýsi dávný prvotní stav (který se historicky asi nikdy neodehrál), kdy lidé nemají prakticky žádný majetek, nevynikají nějakou speciální schopností, zkrátka a dobře si jsou ve všech ohledech rovni. Vím, je to dost za uši přitažená utopie, ale pro lepší představu nám tato fiktivní představa pomůže. V takové společnosti nikdo není zvýhodněn ani znevýhodněn. Vztahy mezi lidmi zde označuje Rawls jako slušné, mezilidské dohody takto vzniklé jsou tedy spravedlivé. Takové jedince si možná můžeme lépe představit jako lidi, kterým kdosi "vymazal" paměť a žijí tak za jakýmsi "závojem nevědomosti", netuší tedy z jaké sociální vrstvy pocházejí, v jaké době se nacházejí a ani jakého jsou pohlaví. Mohou se tedy rozhodovat zcela objektivně, neboť není možné tušit, zda případným rozhodnutím zvýší x sníží své postavení. Nikdo tedy není při rozhodování práv, svobody, životních šancí, apod. motivován sobecky, neboť nemůže vědět, jaký z toho případně může mít požitek (respektive postih). Takový princip nutí, podle Rawlse, lidi rozhodovat tak, aby rozhodnutí byla výhodná i pro lidi nejnižšího postavení.
  To je skutečně jediný doopravdy objektivní způsob rozhodování který mě napadl. Nepředpokládám ale, že by všichni kritici "neobjektivních médií" měli na mysli zrovna Rawlse :).
  Jasně, úroveň některých médií je skutečně tristní, některé zprávy si ani neověřují, jiné podávají v šíleném světle, apod. Objektivitu sice po nich jen těžko můžeme požadovat, ale aspoň větší snahu o ni určitě ano.
  Někdy mám pocit, že přiznat se k tomu, že jsem fotbalový fanoušek, člověk potřebuje docela odvahu. Není vyloučeno, že v některých skupinách je příslušenství do podobné zájmové skupiny považováno jako takové menší faux pas.
  Vysvětlení je celkem jednoduché. Jedná se mediálně o hodně vděčný stereotypní způsob zobrazování fotbalového fandy. Obvykle to je buď roztomilý tlouštík s šálou kolem krku mající jako hobby č. 1 fotbal a těsně v závěsu je pivo s vysedáváním po hospodách. V horším případě se jedná o cholerického agresora, který si na fotbale léčí své mindráky, zapaluje ohně, používá nelegální pyrotechniku, čmoudí dýmovnicí, hází kameny po autobusu svého týmu, pere se s fandy soupeře - prostě a jednoduše, je to hajzlík k pohledání.
  Netroufám si říci, jak mě vidí mé okolí, ale předpokládám (na reakcích, které tu a tam dostanu) že z výše jmenovaných vlastností jich zrovna moc nemám. Možná proto ten úlek, když v hovoru, pokud na to padne řeč, zmíním, že rád chodím na fotbal, mám doma dres svého oblíbeného týmu, šálu, literaturu, baví mě fandit a neváhám tomu obětovat dost svého volného času (a nelituji toho.....většinou).
  Popravdě, nějaký ten pátek na fotbal už chodím a troufnu si tvrdit, že většina tamních návštěvníků jsou úplně normální lidé. Není výjimkou, že v hledišti vidíte mladé holky (obvykle ve společnosti svých "bojfrendů"), důchodce, lidi vyučené, lidi s VŠ, malé, velké, tiché, hlučné,... Prostě diverzita ve své plné parádě. Jasně, převažuje mužský element, ale není to nějaká drtivá dominance. A ano, někteří lidé občas ze svých úst vypustí nějakou větu typu: "rozhodčí je vůl, to byla jasná ruka!", na fotbale vládnou emoce, ne každý je dokáže v sobě po 90 minut držet. To vše ale k podobnému typu zábavy tak nějak patří a většina lidí to dokáže určitě tolerovat. Skutečných hovad (a tímto se omlouvám těm zvířatům) se tam pochopitelně také několik najde, jejich výskyt ale není o moc větší než v tzv. "běžné populaci". Jen jsou někdy daleko víc vidět (a slyšet, v případě dýmovnic i cítit,...).
  Pozor, nechci marginalizovat problematiku fotbalových "hools" a některých jejich skandálů. Proti přestupkům/zločinům, které některé tyto skupiny provádějí se musí zasahovat (a efektivně tyto lidi penalizovat), ale ta generalizace na všechny fotbalové fandy mi někdy docela leze krkem....