text: „Máš tu docela zimu“ povídá dívka s rozechvělým hlasem, sedící strmě a nehybně na židli v malé a málo prosvětlené místnosti, útulně a moderně zařízené. „Promiň, ale nečekal jsem tvoji návštěvu“ drze odsekl Tomáš prohýbající po místnosti, aby ještě narychlo uklidil všechen ten nepořádek, který si může dovolit, když je doma sám. Tomáš byl trochu jiný nejen, protože nesnášel Simpsonovi a miloval Futuramu, ale protože svůj každý krok, čin nebo rozhodnutí měl naplánované. Přesto se dokázal bavit a užívat si života.
  Zavři mi mé uplakané oči a nech mě konečně spát. Dostala si přec vše, co mohl jsem ti dát. Je těžké si něco přát, když sníš o tom, jak s ním v jednom kuse spát. Jeho rty se dotýkají tvých propnutých zad. Stále jen přemýšlíš, zda tvůj je to šach. Jeho ruce hledají tvé pochopení, ale ty mu nechceš svůj slib dát. Nikdy už nedostaneš, co on ti chtěl nezdvořile dát. Jeho obraz se už nenechá prosit dál a odchozí do neznáma opodál. Cože? Ty si ho milovala? Je už pozdě, odešel na věcný čas. Zbyly z něj jen oči pro pláč.
  Bylo něco málo předvečer, hrozná tma v jinak sluneční letní den. Na obloze, v nebi, si to rozdávali bohové. Hromy, blesky dokonale prosvěcovaly i ty nejtemnější kouty na předměstí velkoměsta. Pomalu, ale jistě začínalo pršet. Z nebe padali tak obrovské kapky deště, jakoby snad nějaký obr zaléval svůj květinový záhonek bez kropítka a my lidé, byli jen nějací mravenci. Nikdo by teď nechtěl se jen podívat z okna svého zaprděného apartmánu. Přesto se ona vydalo napříč předměstí.
  Se sklopenou hlavou se procházela po hlavní třídě. Na sobě měla jen tmavě hrachovou blůzu, dostatečně dlouhou na to, aby jí zakryla pohublé tělo od ramen až ke kolenům. Přes rameno jí vysela stejnobarevná, hadrová taška, připomínající kabelku pro chudé. Na krku se jí blyštěl stříbrný řetízek s decentním křížkem, měla ho po své babičce, za nic by ho nevyměnila. Na sobě měla ještě a taky poslední kus oděvu – žlutý pršiplášť, ale i kdyby ho neměla, byla by na tom úplně stejně v takovém počasí. Její obličej o ní všechno prozrazoval- promáčené vlasy, zoufalá tvář. Přesto, že jí do tváře padali desítky, ne-li stovky kapek deště, bylo poznat, že brečí. Byla na všechno sama, nevěděla, co má dělat. Děti a manžel jí zemřeli při autonehodě, když se večer vraceli ze školky. Její úspěšná kariéra pro ni už nic neznamenala. Zastavila se na místě, kde se ji její rodina zabila. Z tašky vytáhla granát. Naposledy se se nadechla a granát odjistila. Zvedla ruce a ...
  Sedí na břehu rozbouřeného moře, vítr si jí hraje s vlasy a počítá čas. Nikdo jí nerozumí – byla svá. Chtěla by jen být mrcha a namyšlená, takový lidi mají prý bezstarostný svět.
  Zvedla své nahé tělo. Nikdo neví, snad jen to je dar od boha – byla krásná. Chtěla být jen hubená, že prý tací lidi mají lehčí život.
  Udělala jen pár kroků. Namířila si to k dřevěnému molu, několik metrů od svých pohozených šatů. Nikdo nevěděl, kde všechno to vzala – byla majetná. Chtěla by mít jen tolik, kolik potřebuje, že prý takovým lidem nikdo nezávidí.
  Postavila se na okraj mola, zavřela oči, zvedla a roztáhla ruce. „Miloval si mě, ale já ti ublížila“ rozpačitě řekla. Všichni ji chtěli, všichni chtěli být v její blízkosti, všichni ji chtěli - slyšet se smát. Ale ona chtěla jen jednoho, že prý pak bude šťastná.
  Byl krásný den. Slunce svítilo a všude byli cítit květy právě rozkvetlých bylin. Jaro bylo v plném proudu. Dětem zbývalo ještě několik málo dní a budou mít jarní prázdniny. Všichni se moc těší, protože každý má rád toto období „probouzení přírody“. Děti poletují po zahrádkách a hrají si s motýli. Jejich maminky se nepřestávají divit a jen vrtí hlavou, protože závidí dětem tu bezstarostnost a volnost, z které oni už dávno vyrostli.
  Ne každý si ale uměl takhle v mládí užívat bezstarostného života. Mladá dívčina jménem Anděla byla jiná, než všechny děti. Neměla moc kamarádů, byla odkázána jen sama na sebe a na svojí rodinu. Anděla se narodila jako čtvrté dítě, svých rodičů. Měla tři starší bratry. Záviděla jim, protože i oni byli normální a dokázali si života užívat a patřičně s ním nakládat. Ať dělala Anděla cokoliv, nedokázala se zbavit svého prokletí - nedokázala se smát a bavit. Neustále se o to pokoušela, ale nešlo to. Nikdo neví, proč tato mladá dívka to nedokáže a proč se tolik liší od svých vrstevníků. Každý v tom malém městečku, Staré Sedlo, znal tuto dívčinu, každý věděl, že je jiná, každý se jí snažil nějak pomoci, ať už malým rozveselením, nebo ještě menším dárkem. Nic z toho ale nezabralo. Každý nad ní zlomil hůl.
  Když Anděla dovršila svých devatenáctých narozenin - hodně se změnila. Z té malé dívčiny vyrostla velká a pohledná žena, která věděla, co od života chce. I přesto vše v nitru byla ta malá a nešťastná dívka. Snažila se s tím vyrovnat, ale nešlo to.
  Však jednou si vyšla na procházku. Ačkoliv to nedělala a neměla to ve zvyku, rozhodla se to změnit. Šla daleko, šla hodně daleko. Začínala se bát, že nenajdu cestu zpět, ale pořád jí něco hnalo kupředu, jakoby věděla, že ji něco důležitého na konci cesty čeká. Věděla, že už je blízko a že má v cestě pokračovat. Nemýlila se a po malé chvilce, došla do opuštěné vesničky. Zdálo se, jakoby tam vůbec nikdo nežil, jakoby všichni už odešli. Nebylo tomu tak. Anděla spatřila překrásného, černovlasého muže. Připadala si jak v pohádce, protože vždy takového muže toužila spatřit. Urostlý muž jí zahlédl a okamžitě se vydal směrem k Anděle. Mladá žena ucítila nervozitu, nebyla si jistá, jestli se nemá začít bát, přeci jenom toho muže vůbec neznala. Muž jí srdečně přivítal. Poprvé se Anděla cítila jak v ráji. Věděla, že našla konečně místo, kde může být spokojená a žít šťastný život.
  Půvabná žena strávila se svým vysněním mužem krásný a dlouhý den, byla tak unavená, že nestihla dojít ani do postele. Černovlasý muž jí vzal, uložil ke spánku a něžně ženu políbil na čelo. „Dobrou noc a krásný sny."
  Kdysi dávno, mladý muž a žena se setkali, dívali se jeden druhému do očí a líbali se. Věděli, že oni jsou si souzeny a že oni budou navždy spolu. V následujících dnech, týdnech a měsících vše dopadlo, tak jak očekávali a tak jak si přáli. On byl dokonalý v jejích očích, ona byla dokonalá v jeho.
  Ach, tak majestátní jistota mladé lásky. Dvě duše, které se sotva znají, vědí, že musí vše vědět a že musí žít šťastně až do smrti. Myslí si, že vše co jim jejich emociální srdce řekne, že je pravda. Nic jinému než vlastnímu srdci nevěří.
  Ale víte, co se stane dál? To co vždycky, ve smyšlených pohádkách jako je tato. Z nějakého důvodu, logika zvítězí nad emocemi, jejich bublina praskne a oni se zase vrátí na zem a s pořádnými modřinami. Uvědomí si, že jejich perfektní partner není ve skutečnosti, tak dokonalý po všech stránkách, jak se jim ze začátku zdálo.
  Možná se on dozví, že ona nemá ráda rockovou hudbu a pro něj je zase nesmírně důležitá. Možná si ona uvědomí, že za hranicemi jeho lůžka, pro něj neznamená nic. Naši milenci si konečně uvědomí, kým doopravdy jsou – nedokonalé lidské bytosti. To je zlom, kdy ‘zamilovanost’ končí a ‘opravdová láska’ začíná.
  Buď se jejich způsob myšlení přizpůsobí realitě a oni si uvědomí, že pravá láska není tolik o dokonalosti, ale o trpělivosti a vzájemné důvěře. Nebo z toho bude jen krátkodobý románek a pohádka s falešnou iluzí o vzájemné dokonalosti.
  Němá klesla do spánku. Když najednou zvedne hlavu, mžourá očima, vidí ho, jak nahý stojí před zrcadlem. Tuší, že viděla, co neměla. Rychle zavře oči, potichu položí hlavu zpět na polštář a předstírá, že spí a že nic neviděla.
  Slyší, jak její milovaný si obléká její župan, jak jde po špičkách do kuchyně. Slyší cvaknout vypínač od světla, topinkovač, kávovar. Slyší, jak její milovaný roztahuje závěs. Ona miluje tyhle zvuky, to je pro ni ta pravá hudba.
  Stejně jako miluje hudbu, která hrála včera v noci, když si celé hodiny povídali a smáli nad lahví vína. Až nečekaně, ho políbila. On jí políbil taky. Přestože její filozofie, její krása…
  Sundal jí košilku. A to, co pokračovalo, bylo nepopsatelné. Pro milence se zastavil čas. Nechtěli, aby dál běžel čas, bylo jim spolu krásně. Nahý leželi vedle sebe. Zdálo se mu, jako by jí miloval. Uvažoval, že to udělal velice rád a uvažoval, jestli i ona to cítí stejně.
  Z kuchyně se ozvalo cvaknutí. On vstal, navlékl jsi boxerky a po špičkách se odebral do kuchyně přes obývací pokoj. Vidí ji, jak sedí na prahu a koupe se ve slunečním světle. Jí tousty, pije kávu a krásně se směje. Ach, jak jen má sladký a tichý smích.
  Chce jí obtěžovat, chce jí říct, že má taky hlad a jestli by jí nevadilo, kdyby s ním sdílela svůj plátek toastu. Ale neudělá to, nezeptá se. Protože se zdá tak šťastná a otevřená …tak to má být. Místo toho, stojí ve dveřích a obdivuje jí z dálky. Myslí si, že ona není jeho a nikdy nebude.