text: Nikdy neříkej nikdy aneb Jak se budu na sebe asi koukat « Pražská Češka
  Nikdy neříkej nikdy aneb Jak se budu na sebe asi koukat
  Nikdy neříkej nikdy. S tímhle stručným moudrem, které nikdy (už zas to zaklínadlo!) nezklame, se dlouho sžívám. Vím, že slovu NIKDY se musím vyhnou vždycky. Přesto mi někdy ujede, ale spíš v souvislosti s minulostí. I tam ale bývá ošemetné.
  U šťastné Báry v jejím článku
  mě napružil (moc silné slovo), možná i nespravedlivě, citovaný odstavec:
  Kromě toho, že pan chytrý psycholog z mého pohledu zas to slůvko nevhodně používá, si klidně do studie napíše, že touhle iluzí trpíme všichni. Jak já tyhle ovlivňující studie nemám ráda. Zevšeobecňování, zjednodušování, škatulkování.
  Nejen, že mně vůbec nenapadlo si v nějakém věku, natožpak v každém, pomyslet, že jsem se dostala do bodu, kdy jsem tím, kdo se směje naposled, ale navíc jsem, hlavně v dětském věku a i dospívání myslela na to, jak se asi na sebe budu koukat až zmoudřím. Jenže asi nějak nemoudřím nebo jsem stále stejně naivní, ale na sebe zpět v čase se ani trochu nedívám se směsicí pobavení a lítosti, ale s obdivným dojetím.
  Obava, jak se na sebe budu koukat až vyrostu do moudra, mě přepadala nejsilněji při nejrůznějších zakázaných činnostech, jakými byla třeba dětská nevinná masturbace.
  Pak jsem ale vyrostla a dívala se na sebe maličkou s obdivem a když jsem vyrostla ještě víc, dívala jsem se stejně okouzleně na sebe dospívající a tak teď už vím, že se nemusím bát, že až vyrostu ještě víc, můj respekt k sobe samé se nějak změní.
  Vím, že se v čase budu proměňovat, ale taky vím, že i v proměněném těle to budu stále stejná pořád já, nejen proto že, jak s oblibou píšu, má minulost i má budoucnost je v mé přítomnosti.
  To, v čem se skutečně měním, je způsob, jakým trávím čas, ale nemyslím si a nemyslela jsem jsi ani dřív, že takhle už to zůstane napořád.
  Kdybych nabyla přesvědčení, že odteď už svůj životní styl a potažmo i názory a postoje vůbec nezměním, pocítila bych asi obrovský nával nudy. Jsem a byla jsem vždycky na sebe budoucí zvědavá. Právě v těch proměnách je pro mě kouzlo a přitažlivost…života, světa.
  ← V županu pod Tomášem Hanákem aneb Má pravdu ta paní :-)
  Píšeš to všechno? →
  17 comments on "Nikdy neříkej nikdy aneb Jak se budu na sebe asi koukat"
  19.1.2013 (12.14)
  Nedávno sa ma jedna známa spýtala, či si myslím, že ľudia sa vekom menia. Kým som stihla pouvažovať, odpovedala v zmysle, že samozrejme sa nemenia, čo ma zaskočilo. Každý sme nejaký, ako vždy vravím a tiež nejaké zovšeobecňovanie mi nie je po srsti. Jeden si myslí, že bez zmeny by to bola nuda a je na seba pyšný v každej sekunde bytia, iný že predsa ľudia sa vôbec nemenia a mnohí (možnože aj väčšina) zase práve zapadajú do spomínanej štatistiky…
  19.1.2013 (12.50)
  Olivie, i já si myslím, podobně jako Tvoje známá, ŽE LIDÉ SE VĚKEM VE SVÉ PODSTATĚ NEMĚNÍ. Přesvědčuju se o tom i na třídních srazech 🙂
  Dostalo se mi do rukou psaní z mých osmnácti, devatenácti let, obsahující moje tehdejší niterné pocity. Dneska bych to psaní nenapsala jinak.
  Mění se ale s námi svět a jemu se nevyhnutelně a dobrodružně (i sebezáchovně) přizpůsobujeme. I naše názory a postoje k dění kolem nás se zkušeností zákonitě tvární.
  Ta statistika jako by ale byla o tom, že čím starší, tím moudřejší. A tenhle názor já nesdílím ani náhodou.
  Sdílím dokonce názor až opačný. Vážím si nemálo mladých lidí, obdivuju je a jen mám obavy, aby je moloch "moudření" nesemlel.
  19.1.2013 (21.12)
  Aj v tomto si myslím, že je to rôzne. Mladí sú svetelnejší, aj múdri, ale chýbajú im skúsenosti. Ako sa po francúzsky hovorí "si jeunesse savait, si vieillesse pouvait". Star(š)í majú šancu byť múdrejší (ale tiež – no čo je to múdrosť?), ale často už sú tak zomletí, že tie skúsenosti sú im nanič. Ale poznám veľa aj takých aj onakých. Nemyslím, že štatistika bola o tom, že čím starší, tým múdrejší, ale iný. Ale možno melieme v inom mlyne, neviem…
  19.1.2013 (22.11)
  Svět je plný "aj takých aj onakých". A tak to je, Olivie. A my právě dospěly k jedné z moudrostí 🙂
  Moudrost – definice na ni není. Není to ani opak hlouposti, protože opakem hlouposti je chytrost.
  Člověk nezmoudří ani počtem vysokých škol a ani zkušenostmi danými věkem ne.
  Moudrost, jak ji vnímám já, je empatický, citlivý pohled na člověka, na svět.
  Když se tak zamyslím, nemůžu si zrovna žádného moudrého starého člověka vybavit.
  22.1.2013 (20.40)
  A to já si zase myslím, že alespon někteří se mění. vidím to ve svém okolí. je nutno ale taky podotknout, že určitě záleží na okolí v kterém žijeme.
  23.1.2013 (9.44)
  Člověka bezpochyby nevytváří jen prostředí, do kterého se narodí, ve kterém vyrůstá, dospívá, ale zásadně ho ovlivňují i lidé, se kterými se potkává ve své dospělosti, se kterými svoji dospělost žije. O tom není pochyb.
  Člověk ale ve své valné většině prožije svůj život ve stejném nebo podobném prostředí tomu, do kterého byl narozením vržen. Nemluvě o jisté unifikovanosti lidí díky televizi, třeba.
  To proto jsem, Jiří, zdůrazňovala VE SVÉ PODSTATĚ. Introvert zůstává introvertem, extrovert extrovertem, lakomec lakomcem i rošťák rošťákem a atakdále.
  Žádný z těch lidí, které znám od dětství není ve své podstatě jiný, než bývat v dětství. Taková je moje zkušenost.
  20.1.2013 (9.54)
  za mě nemluvil též. jak mi léta ubývají tak odkládám více a více… názorů a postojů. takže lépe vidím 🙂 i když zrak zdaleka ještě neslouží. To je možná (nevím) moudrost. ale kdo to dokáže? Kdo dokáže vnímat život bez pokřivění svými názory a postoji?
  20.1.2013 (10.30)
  Ve zbavování se předsudků, tvořených názory a postoji pevnými a neoblomnými (ty bychom prý měli mít, učili nás pomýlení), v tom tedy vnímám moudro docela určitě.
  Ratko 🙂 "jak mi léta ubývají" – přesně tak to je, léta nám nepřibývají, léta nám ubývají.
  20.1.2013 (10.41)
  A protože život je plný paradoxů – tohle je můj názor, můj postoj 🙂
  20.1.2013 (11.41)
  20.1.2013 (19.39)
  Řeč je o dvou různých věcech. O tom, jestli se někdo změní nebo ne, a o tom, jestli si někdo myslí, že se změní čl-li nic.
  Abych zmoudřel, musím se nutně změnit. Začít připouštět, že věci mohou být i jinak a proč tomu tak je. Moudrým se nikdo nerodí musí si to (fuj, to je ale slovo) odžít.
  Takže na zmoudření je změna nutná. Ale změna neznamená nutně zmoudření.
  21.1.2013 (0.26)
  Ale zmoudří, protože je věkem donucen, odhodit mnoho nepotřebných postojů, a získat toleranci k jiným, a hlavně k sobě.
  23.1.2013 (9.52)
  Když člověk žije v horách, v pohádkovém prostředí, tak jako Vy Anno, má ke zmoudření ty nejlepší podmínky. V jiném prostředí, za docela jiných podmínek, může člověk i docela snadno blbnout až zblbnout docela 🙂
  23.1.2013 (18.56)
  I to je možná pravda?
  28.1.2013 (3.29)
  To je moc hezký zamyšlení.
  Vidíš, a to máte se Zuzkou taky dost stejný – Zuzka kdyby našla svůj dopis, psaný před x lety, nejspíš by v něm taky nemusela nic měnit. To jste vy, stejná krev: beránčí povahy, neměnné postoje (neměnné díky nějak záhadně "vnuknuté" moudrosti, nikoli tím, že se zuby nehty držíte svých pravd), vyrovnané, ochotné i ve všem zlém dlouho, dlouho vidět aspoň kousíček dobra. Vaše obdivuhodná snaha o vcítění se. Kéž bych to uměla taky …
  Ačkoli – možná není třeba. Možná právě proto my, co to neumíme, my přelétavci nestálí, potkáváme vás. (Čímž jednak urychlujeme proces vašeho dozmoudřování 🙂 , a zároveň se od vás -snad- učíme trošku přibrzdit.)
  Já bych své dopisy z "onehdy" docela jistě (možná?) poopravovala. Vlastně … vlastně nevím, třeba si křivdím, třeba bych poopravovala jenom stylistickou stránku a za obsahem bych si stála.
  Nějak nedokážu v tuto pokročilou hodinu mezi psem a vlkem posoudit, zda se vůbec držím tématu. Ale dává mi to smysl…
  28.1.2013 (10.30)
  V tajemném čase "entre chien et loup", v tom podivně mrtvém šeru, se může člověk snadno splést a zaměnit psa za vlka a vlka za psa.
  Je to chvíle básníků, tedy i chvíle Kaschiky. Zřejmě nechtěná, ale nebezpečně návyková. Nebezpečně tedy vzhledem k blížícímu se ránu.(Když v tuhle chvíli bdím, z rána se stává peklo.)
  Představuju si spící město z panelů a v útrobách toho města robotných lidí tvář ženy v bílém světle monitoru. Píše.
  Co se týče dopisů "z onehdy", myslím, že bys byla stejně překvapená jako já. Že by sis za obsahem stála.
  Beránčí povaha v mém případě zní komicky, Kasch. Ale nakonec – beránek taky dospěje v berana.
  Právě jsem o tom vciťování chtěla psát a jestli mi to Marko dovolí, tak se o to ještě dneska pokusím.