text: Jednou z věcí, na kterou se mě před odjezdem ptalo dost lidí z řady kamarádů či rodinných příslušníků, bylo mimo jiné to, jak je na tom indonéské zdravotnictví, zda jsem očkovaná, co dělat při malárii, kdo, kdy a kde již za neuvážené cestování po Indonésii život položil. Pro klid svůj i ostatních jsem poctivě absolvovala základní očkování a odjela s nacpanou krosnou různorodými antibiotiky, smektou, dezinfekcí a jinými léčivy. Tento záchranářský pytel všech západních pomocí však zůstal z velké části netknut. Ne, že bych v průběhu roku nebyla nemocná, ovšem přístup k nemocem a také jejich léčba je v Indonésii značně odlišná.
  Vzhledem k nespolehlivosti místní hromadné dopravy, která je v Malangu řešena pomocí malých minibusů (Angkot), do kterých jsem měla problém se se svou výškou seskládat tak, abych neodešla pokaždé s boulí na hlavě, jsem si pořídila skútr, což bylo jedno z mála inteligentních rozhodnutí, které se mi v rámci pobytu povedlo uskutečnit. Vlastnictví skútru se velice rychle rozkřiklo mezi mými učiteli, kteří mě i sebe v duchu předběžně pohřbívali, jelikož Evropanka na motorce v indonéském provozu nevěstí pro nikoho nic dobrého. Vzhledem k tomu, že se v chaosu orientuji celkem dobře (nyní ještě lépe), žádná fatální nehoda nenastala. Co ovšem nastalo, byla čas od času zmíněná rýmička, kterou jsem připisovala zrovna počínajícímu období dešťů. Učitelé však byli jiného názoru. Vzhledem k nedostatečnému zahalení během jízdy na motorce jsem dle nich onemocněla indonéským fenoménem, tzv. Masuk Angin (masuk – vstoupit, angin – vítr). Žádnou trapnou rýmou. Byla jsem hrdá, že se mi povedlo socializovat i v rámci lokálních chorob.