text: Juan Villoro (*1956) je mexický spisovatel, novinář a esejista, jenž píše i literaturu pro děti. Prahu navštívil u příležitosti slavnostního zahájení činnosti Institutu Cervantes v roce 2005. Je to velmi bezprostřední člověk, s nímž od první chvíle máte pocit, že jej znáte odedávna. Spolupracovali jsme spolu i později, když mi dal svolení k přeložení své eseje Leguáni a dinosauři, Latinská Amerika jako Utopie zaostalosti, jejíž překlad vyšel v časopise A2, č. 5/2007. Juan Villoro je autorem, který stále čeká na svého překladatele do češtiny, ačkoli patří mezi nejvýznamější současné mexické spisovatele. V publikovaném rozhovoru jsme se dotkli takových témat jako povstání v Chiapasu v roce 1994, postavení indiánského obyvatelstva, události na náměstí Tlatelolco v roce 1968 a demokratizační proměna mexické společnosti.
  Lucía Etxebarría (*1966) je španělská spisovatelka, jejíž dílo bylo přeloženo do dvaceti jazyků, mezi nimiž figuruje i čeština. Český čtenář si tak mohl v překladu Hany Kloubové přečíst její romány Láska, zvědavost, prozac a pochybnosti (2007) a Beatriz a nebeská těl(es)a (2011). Významná je její esej En brazos de la mujer fetiche (2002, V objetí ženy fetiše) zabývající se ženskou identitou a metodami zobrazování ženy jako sexuálního objektu v dílech různých španělských spisovatelů. Ženská otázka a postavení ženy, její emancipace a její vnitřní svět je ostatně prvořadým tématem většiny autorčiných prozaických i esejistických knih. I o tom jsme spolu hovořily. Lucía Etxebarría je velmi přitažlivá a vzdělaná žena, která svými názory ráda provokuje a tím vybízí k zamyšlení nad ožehavými tématy sexuality i ženského vnitřního universa. Zpovídat ji opravdu nebylo jednoduché.
  Celoživotním tématem španělsko-francouzského spisovatele, esejisty, filmového scenáristy, politika a levicového intelektuála Jorgeho Semprúna (1923-2011) bylo zprostředkování pocitů člověka, který prožil tři roky v koncentračním táboře Buchenwald, kam byl deportován za protifašistickou činnost. Po druhé světové válce se z politických důvodů nemohl vrátit do frankistického Španělska, a proto se usadil ve Francii. Prožitek z lidského ponížení, jemuž byl vystaven v koncentračním táboře, mu bránil v soustředění na psaní, proto své první dílo vydal až ve čtyřiceti letech. V 80. letech, již v době budování španělské demokracie, byl také ministrem kultury ve vládě F. Gonzáleze. Psal španělsky i francouzsky. Český čtenář mohl v češtině číst jeho román Velká cesta v překladu L. Benešové (1967), Psaní nebo život v překladu H. Beguivinové (1997) a Bílá Hora v překladu M. Pognanové (2004). Ačkoli v době našeho rozhovoru bylo autorovi již 83 let, byl velice čilý a velmi zaujatě se vyjadřoval k tomu, zda hovořit o zkušenostech z koncentračního tábora 60 let po válce je ještě aktuální, k tématu baskického separatismu a k módním teoriím o střetu kuttur.