text: Jan Neruda, výbor s prosy - str. 15 | Digitální knihovna Arna Nováka
  Jan Neruda, výbor s prosy - str. 15
  [předchozí] 1 2 3 ... 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 ... 101 102 103 [další]
  hání ubude. Lékaře zaplatit nemohla, a věděla také, že jsou všichni příliš zaneprázdněni, než aby některý k ní přijíti mohl. Netrvalo to ani dvě hodiny a dítě chystalo se na pouť do onoho' světa. Nešťastná matka viděla, že není více pomoci, vyndala šňůru se stříbrnými penězi, svlékla největší a šla s ním do. Loretty. Za krátko zazněl největší z Lorettanských zvonků, dítě zhaslo ° bylť to jeho umíráček.
  Tenkráte jezdily umrlčí vozy celý den po Praze, nakládaly ze všech domů mrtvé a když byly plny, dovezly je do šachet na hřbitov. V druhý den po úmrtí dítěte šla chudá vdova za jedním z těch umrlčích vozů, aby alespoň věděla, ve které šachtě dítě ležet bude.
  Když však se domů zase navrátila, nalezla druhé dítě svoje, roztomilou to světlovlasou holčičku, nemocí už jak růži rozpálenou. Sotva že minuly dvě hodiny, kráčela matka s druhým penízkem už zase do Loretty.
  Tak to šlo každým dnem, penízek se svlékal po penízku a v Lorettě zazníval vždy menší a menší zvonek.
  Matka byla :zoufalostí již až otupělá; kráčela němě za umrlčím vozem a ze hřbitova vracela se tiše, aby jinému umírajícímu posloužila. Z němoty její vytrhla ji teprve smrt posledního a nejmlad. šího dítěte, skoro ještě nemluvněte. Když nejmenší Lorettanský zvonek zazněl, myslila matka, že se jí srdce utrhne.