text: IKEM po čtvrté | endobarrier.cz
  Červen 20, 2014 Srpen 31, 2015
  902 komentářů
  V osm hodin ráno přijíždím do IKEMu. Podle instrukcí jsem nic nejedl a nepil. Uložili mě na pokoj a dostal jsem pokyn převléknout se do pyžama, což v mém případě znamená trenýrky a tričko. Přichází doktor Beneš v žertovné náladě. Jsem zvědav, zda dodrží svůj slib se sestřičkou a parfémem. Raději to nepřipomínám. Podepisuji souhlas se zavedením endobarriéru a říkám si: "Teď je poslední chvíle, kdy můžu utéct." To už přichází zdravotní sestra a zavádí mi do žíly tzv. kanylu. Trefí se na poprvé, to se mi stává málokdy. Posílá mě na jiné patro. Spolehá se na můj intelekt a věří, že podle návodu najdu ty správné dveře. Chyba. V puntíkovaných trenýrkách a v tričku s Micky Mousem bloudím po IKEMu. Na chodbě potkávám paní s malou holčičkou. Ta si chce na mě sáhnout neb se jí líbí moje tričko. Ochotná maminka vidí blázna a ptá se, zda nepotřebuji pomoct. Holčička se též nahlas svěřuje, že se jí líbí i puntíkované trenýrky, což mě potěšilo. Hodný muž, asi zdravotní bratr mě nakonec zavede před správné dveře. Můj outfit ho nechává chladným.
  Čekal jsem klasický operační sál, ale právě mě pokládají na stůl v místnosti, která spíš připomíná pracoviště rentgenologů. Nevím. Okolo je hodně obrazovek, blikátek, čudlíků… jako by se v další chvíli mělo ozvat: "Houstne, máme problém…" Sestřičky jsou na místě dvě. Některá z nich opravdu krásně voní. Možná obě. Všimnu si, že obě jsou krasavice modelkojidního typu. Obě sledují dr. Beneše obdivně. Jedna z nich mi zavádí něco do kanyly a já usínám.
  "Pane Veselý, pane Veselý… hotovo." budí mě lékař, asi anesteziolog. Ležím v pojízdné posteli, cítím se jako po normálním probuzení. Tedy v pohodě. Pak asi hodinu ležím na posteli mezi bílými závěsy, na prstu mám čidlo a na nose dýchací masku. Po té už normální pokoj. Je kolem jedenácté dopolední. Čtu si na iPadu noviny. Přichází dr. Beneš, informuje mě, že je všechno v pořádku. Začínám cítit mírný tlak okolo žaludku. Odpočívám. Už se mohu napít hořkého čaje. Kolem 16:00 přijíždím taxíkem domů. Na dvě hodiny usnu. Přichází ke mně na návštěvu kamarád Milan M., tak mu vyprávím, co jsem dnes zažil. Nabízí mě, že zůstane do rána, kdyby něco. Ustelu mu v pracovně. Jdu do postele kolem jedenácté, na iPadu sepisuji tyto řádky. Milan mě chodí stále kontrolovat. Až v posteli pocítím, že mám v břiše něco, co tam nepatří. Ale dá se to vydržet. Dostal jsem dvoje prášky. Jedny teď budu brát rok, druhé jen při bolestech. Zatím jsem si žádný nevzal.
  Čeká mě několik dní s tekutou stravou a pak tři týdny s kašovitou stravou. V posteli si ještě pročítám brožuru od dr. Beneše. To mobilu si ukládám dvě telefonní čísla z brožury, kdyby bylo zle…