text: je nebezpečí, že se restituce budou domáhat po příkladu církve i jiní. Je i mnoho dalších názorů, všem je však společná dezorientace. Ta je ovšem přirozeným důsledkem nedostatku všeobecně přístupných informací o tomto námětu. Výsledkem pak je, že se postoj veřejnosti k problému restituce církevního majetku řídí sympatiemi nebo odporem ke katolické církvi anebo strachem, aby se vrácením církevního majetku nevytvořil nebezpečný právní precedens, a nikoliv střízlivým a nezaujatým věcným pohledem na tento problém.
  Chtěl bych se proto pokusit objasnit těm, které tento problém zajímá a kteří by rádi věděli, jak to s církevním majetkem a restitucemi vlastně je, svůj názor. Zabývám se již od roku 1990 sbíráním podkladů o bývalém církevním majetku pro očekávaná jednání mezi církevní hierarchií a státními orgány a měl jsem tedy příležitost se s tímto problémem podrobně seznámit.
  Proti vrácení církevního majetku jsou jeho odpůrci předkládány tři argumenty. Církev prý není a nikdy nebyla takovým vlastníkem, který by mohl volně disponovat svým majetkem jako jiné právnické osoby, její majetek je de facto státním majetkem, protože stát církvi prostřednictvím panovníků majetek daroval a v důsledku toho si vždy ponechával právo omezovat její dispoziční právo s tímto majetkem. Jako druhý argument se někdy uvádí, že církev získala svůj majetek hlavně z pobělohorských konfiskací, což má v posluchači podvědomě vyvolat pocit morálního odsouzení církve za způsob, jakým k majetku přišla. A konečně je to tvrzení, že církevní majetek je majetek nadační, který lze církvi odebrat, kdykoliv není používán pro účely, pro které byl zřízen.
  Tyto argumentace využívají skutečnosti, že po právní stránce prošel vývoj vlastnictví církevního nemovitého majetku složitým procesem a že se stal v mnoha staletích předmětem kořistnického zájmu jak státu, tak vedoucích sil ve státě, což je pochopitelné, jestliže uvážíme, že církev nemá mocenské prostředky na svou obranu a že se tedy jeví kořistníkům všeho druhu jako snadná kořist.
  Ve starověku a ve středověku bylo zcela běžné, že panovníci, šlechtici a města stavěli na svým pozemcích kostely a fary.
  Od 4. do 13. století nebylo v Evropě vlastnictví jednotně upraveno. Největší část Evropy se řídila germánským právem, v případě našich zemí konkrétně právem bavorským, kde platila zásada, že budova patří majiteli pozemku. Stavebníkem kostelů a farních budov byl zpočátku hlavně panovník, později šlechta, proto kostely a fary patřily jim.
  Záhy se ukázalo, že dodržování zásad germánského práva má neblahý vliv na život církve. Poplatky poddaných určené na údržbu těchto budov a na výživu duchovních si osvojovali majitelé a poskytovali z nich pro účel, na který byly určeny, jen tolik a tehdy, jak se jim to hodilo. Kněží byli na svých pánech hmotně zcela závislí. Církevní disciplína se jen těžce prosazovala. Kritika mocných byla téměř vyloučena. Vliv biskupů na kněze byl mnohdy menší než vliv majitelů kostelů.