text: František II./I. :: posledníhabsburkové
  Úvodem > Osobnosti > František II./I.
  Poslední císař Svaté říše římské národa německého (jako císař František II.) a první císař rakouský (jako císař František I.) byl na rozdíl od svých osvícenských předchůdců konzervativní panovník. Poté, co se v revoluční Francii svobodná idea zvrhla v teror a likvidaci obyvatelstva, se František utvrdil, že revoluce není nic ušlechtilého, alespoň ne v jeho očích.
  Dějiny mu přichystaly nelehkého protivníka, francouzského vojevůdce a později i císaře Napoleona I. Dlouhých 23 let s Napoleonem válčil, a i přesto, že s ním několikrát uzavřel spojeneckou alianci (samozřejmě z donucení), byl to většinou František, kdo na bojištích prohrával.
  Vrchol jeho vlády, ale také prestiže v celoevropském kontextu, představoval Vídeňský kongres, jenž se uskutečnil po definitivní porážce Napoleona I. roku 1815 a který rozhodl o poválečném (a ponapoleonském) uspořádání Evropy.
  I v domácí politice se císaři Františkovi dařilo. Do funkce ministra zahraničí se dostal roku 1805 hrabě Johann Filip Stadion, který okamžitě začal s přestavbou Habsburské monarchie, který však byl až přílišným odpůrcem jakéhokoli jednání s Napoleonem. Po bitvě u Wagramu nahradil hraběte Stadiona ve funkci ministra zahraničí Klemens Václav Lothar Metternich. Ten přišel s politikou usmíření s Francií a na důkaz náklonnosti nabídl, se souhlasem císaře Františka, Napoleonovi dceru rakouského císaře Marii Ludoviku (známá spíše pod jménem Marie Louisa). V roce 1815 se pak Metternich stal hvězdou Vídeňského kongresu, na kterém dokonale hájil rakouské zájmy. Společně s císařem Františkem zastávali názor co nejvíce konzervovat politické poměry. Za tímto účelem byla dokonce roku 1815 uzavřena Svatá aliance (Rusko, Rakousko, Prusko), která měla bojovat proti revolučním hnutím. Metternichovská éra, jak se tomuto období říkalo, trvala až do roku 1848.
  V osobním životě císař František takové štěstí neměl. Za svůj dlouhý život se čtyřikrát oženil, neboť tři jeho ženy zemřely. Nespočet dětí, které však často byly psychicky postižené či se nedožily příliš dlouhého věku, nakonec zajistil následnictví v podobě rakouského císaře Ferdinanda I.