text: Pání. On je už duben? Kdy se to stalo? Úplně přesně si pamatuji, jak jsem byla minulý rok v tomhle období nervózní. Čekaly mě příjmačky. A nyní mám téměř za sebou první ročník na gymnáziu, to je šílený! Připadám si strašně sama. Neprojevuji emoce a všechno držím v sobě, zase. Mám strach se komukoliv vyzpovídat. Když o něčem začnu mluvit, lidi mě neposlouchají. M. mi do toho většinou vleze a začně mluvit o něčem jiným a už se k tomu nedostaneme. Občas bych řekla, že jsem jí až na obtíž. Mám ji hrozně ráda a byla by pro mě nehorázná ztráta ji ztratit. Mám pocit, že i přesto se od sebe oddalujeme. Máme čím dál tím víc jinačí názory, jiný styly žití. Je napřed. Je výrazná, kdežto já sem uťápnutá myš. Zdá se, že je to pro ni všechno tak jednoduché..proplouvat světem. Já si nedokážu sama objednat ani pizzu. Mám hrozný strach z jakéhokoliv kontaktu s lidmi. Dneska jsem si vzpomněla, jak jsem se hrozně bála, že mi T. odjede ještě dál z ČR a že už se takhle nebudeme vídat vůbec, že se naše přátelství zničí. Vtipné, jak se tak lehce zničilo i přesto, že nikam nejel. Všechno je tak křehké, mám strach se vůbec nadechnout, abych to nerozbila. Hrozně mi to chybí. To staré čisté přátelství se všemi. Kdy mi lidé sami o sobě říkali, že mě mají rádi, objali mě, věděli že se něco děje. Teď je to všem ukradené. Každý má najednou jiné priority a já jakobych nedospěla a zůstala upjatá na těch starých. Co pak je to tak hrozné? Přát si, aby mě měl někdo opravdu rád? Abych někomu chyběla? Aby bojoval pro to, abychom zůstali přátelé? Já už nemám snahu. Všechny boje jsem prohrála. A lidé.. ti mi vždycky akorát jen ublížili. Asi se opravdu budu muset spoléhat jen na sebe. Protože vlastně nikdo jinej už tu pro mě asi nebude. Záchvaty samoty. Nesnáším to sžírání zevnitř.