text: Raduň – zámek - Národní památkový ústav
  NPÚ > Zpřístupněné památky NPÚ > Vyhledávání památek ve správě NPÚ > Raduň – zámek
  Slezsko | Moravskoslezský kraj | okres Opava | zámek | ve správě NPÚ
  Konané akce (56)
  Původní zemanská tvrz, přestavěná v 16. století na renesanční zámek, byla v letech 1816–1826 adaptována, tentokrát v klasicistním stylu. Postupně jej obklopil přírodně-krajinářský park o rozloze 28 hektarů a doplnila půvabná oranžerie se soustavou okrasných zahrad. Druhá polovina 19. století přinesla zámeckým exteriérům a interiérům výraznou úpravu v duchu novogotického romantismu. Od roku 1984 je zámek zpřístupněn veřejnosti.
  Původně renesanční objekt přestavěl v letech 1816 až 1822 hrabě Jan Larisch-Mönnich na vybraně zařízenou klasicistní rezidenci, obklopenou přírodním parkem. Ve 2. polovině 19. století, za posledních majitelů knížat Blücherů z Wahlstattu, byly provedeny rozsáhlé úpravy exteriéru a interiérů podnícené dobovým romantismem a historismem.
  Zámek: prohlídkový okruh vede atraktivně zařízenými společenskými a soukromými pokoji, mapujícími proměny životního rytmu aristokratické rodiny a doprovodného personálu v prostředí venkovské přírody od počátku 19. až k polovině 20. století.
  Oranžerie s okrasnou zahradou: návštěvní trasa nabízí unikátní zámeckou oranžerii a přilehlou okrasnou zahradu se sbírkou téměř sedmi set cizokrajných rostlin a citrusových dřevin.
  tel. +420 553 796 203
  Ves Raduň, poprvé zmiňovaná historickými prameny v roce 1320, náležela k lénu opavských knížat. V roce 1475 přešla do rukou Tvorkovských z Kravař, kteří zhruba o sto let později přestavěli dosavadní skromnou tvrz na trojkřídlový renesanční zámek s patrovými arkádami obrácenými do vnitřního nádvoří. Zámecký areál, usazený na malém návrší nad vsí a chráněný ohradní zdí, byl světem sám pro sebe; k panskému domu příslušel lesopark se třemi rybníky a hospodářským dvorem. Ze škod třicetileté války, během níž byl zámek vypálen a dvůr vypleněn, se panství nevzpamatovalo dalších sto padesát let.
  Změna nastala až s Janem Václavem svobodným pánem Mönnichem, jeho dcerou Annou a zetěm Janem hrabětem Larischem ze Lhoty, kteří zpustlý zámek na počátku 19. století přestavěli podle návrhu opavského stavitele Karla Englische. S hraběcím venkovským sídlem decentního klasicistního vzhledu příjemně rezonovala komorní atmosféra přilehlé oranžerie s okrasnými zahradami a nově koncipovaným přírodně-krajinářským parkem, rozloženým mezi třemi rybníky.
  Jedenatřicetiletá Marie Nepomucena, roz. hraběnka Larisch-Mönnich se 28. října 1832 provdala za třiatřicetiletého hraběte Gebharda Leberechta Blüchera z Wahlstattu, vnuka kněžny Amálie Colomb a maršála Gebharda Blüchera z Wahlstattu, pruského vojevůdce proslulého vítěznými bitvami s Napoleonem I. u Lipska a Waterloo. S příchodem příslušníka evropsky proslulého rodu nabyl raduňský zámek na společenské prestiži. Ač sloužil ponejvíce jako letní sílo, nabízel domácím i hostům nejen samozřejmý přepych kultivovaného aristokratického domu, ale také potřebné pohodlí a intimitu, nezbytné k relaxačnímu pobytu panské rodiny v komorním porstředí venkova.
  Během 1. třetiny 19. století zmizel z bezprostřední blízkosti zámku nevábný věnec hospodářských stavení a komor. Nové chlévy a stáje byly vykázány mimo oplocení zámeckého areálu, který vedle úřednického domu a oranžerie doplnil v roce 1841 ovčín v pozdně empírovém stylu a o osm let později romantizující hradební zeď s terasami v místě bývalého panského pivovaru. Ta předznamenala poměrně razantní etapu proměn exteriérů a interiérů inspirovanou dobovým historismem, která kulminovala až na prahu 20. století vnějšími i vnitřními úpravami a reformou nádvoří, jehož dvě přestavěné věže nadiktovaly zámku novou siluetu. Přestože o někdejším vybavení knížecího zámku vypovídá jen minimum autentických reálií, lze poměrně přesně interpretovat jeho funkční rozvrh formulovaný již na počátku 19. století a přetrvávající bez větších změn až k polovině minulého století.
  Sklepy, komory, spíže a kuchyně zůstávaly nadále v suterénních prostorách původního renesančního zámku. Bez větších stavebních změn přetrvalo i renesanční přízemí, určené k ubytování domácího služebnictva či méně významných hostů a pro zajištění hospodářského provozu. V důkladně přestavěném patře byla průčelní enfiládě přiřknuta role reprezentační a společenská; přizvukovaly jí i pokoje jižního křídla s menší knihovnou. Severní trakt s okny shlížejícími k obci byl vyhrazen privátnímu rodinnému bydlení a hostinským apartmá vznešenějších návštěvníků.
  Od 20. let 20. století byl raduňský velkostatek v rukou anglické odnože rodu Blücherů z Wahlstattu. V roce 1947 byl zdejší knížecí majetek s odvoláním na revizi 1. pozemkové reformy zabrán; po marném jednání o zvrat rozhodnutí pak o dva roky později zdejší zámek jeho poslední majitel, svobodný a bezdětný kníže Alexander, opustil. Konfiskovaný zámecký areál spravovalo ministerstvo zemědělství; v zámku, jehož vnitřní vybavení bylo rozchváceno, sídlil zemědělský internát, poté v něm byly obecní byty. V roce 1963 byl adaptován pro potřeby základní a mateřské školy, práce byly naštěstí vedeny relativně šetrně. Později přešel do vlastnictví obce; zůstávala v něm škola a přibyly kanceláře, zdravotní středisko, knihovna, kinosál apod.
  V průběhu generální opravy 5 kilometrů vzdáleného státního zámku v Hradci nad Moravicí, zahájené v roce 1977, vyvstala nezbytnost demontáže a náhradního uložení zámeckého zařízení a sbírkového fondu. K tomuto byl vytipován zámek v Raduni a v roce 1979 byl předán tehdejšímu Okresnímu středisku státní památkové péče a ochrany přírody v Opavě, a to spolu s parkem, hradební zdí, sýpkou a oranžerií. Následovaly rozsáhlé opravy zámecké budovy, které vedle stavebních úprav zahrnuly také náročné restaurátorské programy záchrany vnitřního vybavení a umělecko-řemeslných dekorací. Vzhledem k tomu, že z kmenového raduňského fondu se dochovalo pouhých 22 předmětů, mohla být zdejší zámecká instalace vybavena jen díky zápůjčkám z mobiiliáře zámku Hradec nad Moravicí, jenž svou kvalitou i kvantitou nabízí dostatečný mobiliář pro potřeby obou zámků. Díky mnohaletému akvizičnímu úsilí a pomocí hradeckých zápůjček byl původní prohlídkový okruh postupně rošiřován. Zámek byl zpřístupněn veřejnosti 14. července 1984.
  Oranžerie s okrasnou zahradou, postavená z podnětu Anny Marie Tekly, ovdovělé hraběnky Larisch- Mönnich patrně v roce 1824, leží necelých 150 metrů východně od zámku. Objekt sloužil nejen k uchování vzácných subtropických rostlin, ale byl také oblíbeným místem k odpočinku. K oranžerii přiléhala okrasná zahrada s centrálním parterem. Zatravněné plochy s květinovými záhony sloužily k letnímu pěstování subtropických rostlin. Zřejmě až k polovině 19. století navazovaly na tyto zahrady další dvě květné zahrady, každá odlišné kompozice, které byly v 50. až 60. letech zrušeny a na jejich místě byla založena zelinářská zásobní zahrada se skleníkem. Od konce 20. let 20. století došlo z finančních důvodů k podstatnému omezení provozu oranžerie. Po válce její chátrání pokračovalo, mezi lety 1951 až 1953 propadla střecha. Zdevastovaný objekt se zpustlou zahradou a skleníkem sloužil po léta jako černá skládka. V období 1963 až 1978 byla někdejší zelinářská zahrada se skleníkem přidělena škole a sloužila k výuce takzvaných "pozemků". V roce 1977 byl objekt z iniciativy tehdejšího ONV v Opavě sice zastřešen, ale další práce, omezené technickými nejasnostmi a finančním krytím, se vlekly do roku 1986, kdy byla stavba zastavena. O tři roky později se sice na pracovní stoly vrátila, ale restituční žádost Blücherů z Wahlstattu zapříčinila další pauzu. Práce na celkové památkové obnově oranžerie pokračovaly opět až od podzimu 2001, po uzavření restituční kauzy ve prospěch ČR.
  Koncepce památkové obnovy oranžerie se zahradou předpokládala návrat k jejich původním rolím. Stěžejní důraz byl kladen na prezentaci autentického prostoru konkrétního zámeckého areálu, svázaného sice prioritně s příslušnými teoretickými a praktickými principy doby jejich vzniku, tj. 1. třetiny 19. století, ale utvářeného a přetvářeného také následnými proměnami potřeb a možností zámeckého organismu. Uvnitř oranžerie byla opravena vstupní hala s oběma bočními skleníky, kterým vévodí kolekce subtropických rostlin; větší část z nich je v souladu s historickými zvyklostmi přes léto v zahradě. Oranžerie s okrasnou zahradou byla zpřístupněna veřejnosti 24. července 2004 a slouží i jako prostor pro konání návštěvníky oblíbených společenských a kulturních akcí.
  Zámecký park má svůj původ v travnatých plochách v okolí zámku, které byly časem obohacovány vzácnými dřevinami i drobnými stavbami. Po zrušení ovocných sadů byla také jejich plocha zakomponována do vznikajícího parku doprovázeného soustavou aranžovaných zahrad. Velký význam pro kompozici parku měl potok Raduňka a soustava chovných rybníků. Vrchní, který je nejblíže k zámku, byl na konci 19. století doplněn o umělé mechové ostrůvky. Zhruba od poloviny 19. století se charakter okrasných zahrad měnil. Vytratily se obě květné zahrady a jejich místo zaujal nový ovocný sad a užitná zahrada, zásobující zámeckou kuchyni. Ve druhé polovině 20. století byl park v majetku či pronájmu různých subjektů (JZD v Opavě, Svaz chovatelů, Svazarm, rybářský svaz). Od 1. ledna 2003 jej spravuje ostravské pracoviště Národního památkového ústavu.
  Zámecká sýpka, barokní objekt, adaptovaný během 19. století v empírovém a historizujícím duchu, je nejstarším dochovaným stavením zámeckého areálu, poprvé zmiňovaným k roku 1793. Je postavena z lomového omítaného kamene a zastřešena sedlovou střechou (původně krytou šindelem). Po záboru statku byla převedena na Státní statek Praha, později pod JZD Opava-Kylešovice. Svému účelu sloužila až do roku 1979, kdy byla převedena pod Okresní středisko státní památkové péče a ochrany přírody. Je připravována k celkové památkové obnově, která má připomenout historické funkce sýpky jako součásti hospodářského zázemí a vytvořit servisní a expoziční prostory pro návštěvníky.
  Hradební zeď, koncipovaná ve dvou podlažích spojených kamenným schodištěm, byla vybudována v roce 1849 pod západním křídlem zámku z lomového neomítaného zdiva.
  Úřednický dům, budova postavená patrně roku 1823 s klasicistně koncipovanou fasádou, sloužil pro kanceláře správy velkostatku a byty úřednictva a vybraného personálu, v přízemí byla malá kočárovna a stáje pro jezdecké koně panstva. Více než 50 let slouží jako bytový dům a je v držení společenství vlastníků bytových jednotek.
  Ovčín stojí za úřednickým domem a uzavírá východní část komplexu hospodářských staveb. Byl postaven v roce 1841 podle projektu opavského stavitele Franze Biely. Je nejmladším objektem areálu, ovšem respektuje tvarosloví sousedních budov. Reprezentuje architekturu dohasínajícího pozdního klasicismu. K vnitřnímu vybavení náležela i mramorová napajedla a žlaby. Ovčín dokresluje prostředí šlechtické rezidence, která neexistovala ve vzduchoprázdnu, nýbrž byla obklopena rozmanitými užitnými staveními jejího hospodářského zázemí, které bylo z praktických důvodů blízko panského sídla. Ovčín je v majetku Zemědělského družstva Razová, které hledá jeho využití.