text: Červenec 2010 « Archiv | Rafaelova škola
  Sekunda - 7. Haluze ostružiníku
  28. července 2010 v 20:14 | Renata Štulcová | Kapitoly - Sekunda
  Haluze ostružiníku rostou jako neprostupné lesní mříže. Kdo je však překoná, získá vzácný dar. Získá blahodárný lék.
  "Ahoj kotě," mrkl Plantefolie na Marinu, a tak krásně se usmíval, že Marina dočista ztratila řeč. Ještě nikdy se na ni žádný kluk takhle neusmíval. A navíc se jí poklonil.
  Co teď? nevěděla Marina. Co mám říct? Jak se mám chovat? Seděla na stočeném ocasu a snažila se Plantefoliemu oplácet zářivým úsměvem.
  A Plantefolie řekl: "Jsi Aine hodně podobná, doufám, že z tebe vyroste taky taková kočka, jak je ona."
  Marina nenacházela slova a rudla jako mák.
  Plantefolie se zatím zase obrátil ke dveřím. "Tak holky můžeme jít," prohlásil netrpělivě.
  "Můžeme, ale ty dudy bys tu měl nechat," ozvala se Kamča.
  "A tu čepici s rolničkami taky," přidala se Simča.¨
  "Jo, co když ti kvíknou," založila si ruce Kamča.
  "No, a zacinkají," udělala tentýž pohyb Simča.
  Plantefolie si odložil a vyšli na chodbu. Nejdřív cesta vedla krásnými prostory, které již Marina znala.
  Proklouzávali po barevných mozaikách, vířili hedvábné závěsy průchodů. Marina se snažila vlnit a klouzat, jak se to učila na břišních tancích.
  "Víš, kotě, že se nevlníš, ale tančíš?" pravil nečekaně Plantefolie.
  Marina se šťastně nadechla. Z této pochvaly se jí roztančilo i srdce.
  Co mám říct? nevěděla však, tak se na něj jen usmívala.
  Sestoupili po velkých schodištích níže a stěny chodeb a výklenků byly méně zdobené, pak bez ozdob, pak jen z hrubé skály.
  V těch místech přestaly svítit i velké krystalové svítilny, osvětlující každé zákoutí hradu.
  "Tuhle cestu nikdo nehlídá," zasyčela Daniela, neboť spatřila Marinin vyděšený výraz.
  Dvojčata rozsvítila krystaly, které s sebou měli.
  Byli tak hluboko, v tak cizích místech, chodby byly tak hrubé a špinavé, že Marinu přepadal stísněný pocit. Tak stísněný, že s ní ani Plantefolieho přítomnost již nic nedělala. Měla prostě strach.
  Když sledovala cestu, bylo patrné, že sem do těch zaprášených míst kromě pavouků nikdo nezavítá. Plantefolie a jeho sestry znali chodby rodného Hadího hradu, přesto se tady pohybovali co nejpomaleji.
  Ještě dvakrát zahnuli a teď to zaslechli.
  Táhlý pláč z dáli, stejný jaký Marina slyšela ze své komnaty. S každým metrem, o který se přiblížili, pláč sílil, zřetelně slyšeli zoufalé "ne" a "proč", a potom slova v jazyce, jemuž nerozuměli.
  Další zatáčka, zastavili. Dál se neodvažovali. A v šeru na konci chodby, v místech, kam již světlo z krystalu nedosáhlo, Marina zrakem nágy spatřila mříže. Za mřížemi stoupaly schody z rozpadajících se kamenů a shora se snášel onen zoufalý pláč.
  Marině přejížděl mráz z krku až po špici ocasu. Poznávala ten hlas... a hrůza ji zachvátila...
  Zpátky zprvu svištěli velmi rychle, na schodišti ale již museli Marinu podpírat. Dlouhá cesta a strach z kletby ji vysílily. V komnatě pak kolem ní dvojčata naskládala polštáře, aby si mohla pohodlně sednout a účastnit se porady.
  "Víš, to jsme tenkrát našli tak," začala Daniela, "že jsme si prostě hráli na schovávanou a dostali do té chodby a našli jsme ty mříže. Okukovali jsme je a najednou se shora ozval ten strašný pláč."
  "Pamatujete, jak jsme zdrhali?" rozesmála se Simča.
  "Pšt," tišili ji. Co kdyby rodiče zjistili, že ještě ani jeden nespí.
  "Potom, co se na nás naši zlobili, že jsme tam byli, jsme to místo začali zkoumat," řekla Daniela.
  A Plantefolie pokračoval: "Já jsem se jednou odvážil až k té mříži a zjistil jsem, že na ní není žádný zámek. Prostě je do zdí zapuštěná nastálo. A to znamená, že na ty schody za ni nikdo nemůže. Tak jsem zjišťoval, kam by mohly ty schody vést. Určitě už víš, že náš otec je velitelem královy hradní stráže a má doma plány celého Hadího hradu. Podzemní i nadzemní část. Hledal jsem jiný vchod do míst nad schodištěm. A představ si, kotě, že jinudy se tam nedá. Teď mi tady ukážeš, odkud přesně jsi ten pláč ze své komnaty slyšela?" pravil a narychlo načrtával půdorys nadzemního hradu.
  Marina Plantefoliemu naslouchala jako zhypnotizovaná, tetelila se radostí, že k ní takhle hovoří. Zapomněla dokonce na hrůzu, která ji zachvátila, když poznala plačící hlas. A teď obdivně hleděla, jak Plantefolie rychle kreslí. Světlé vlasy mu padaly do obličeje, Marina zkoumala, jakým způsobem drží tužku, jaké má prsty...
  Když Plantefolie plán dokončil a ukázal jí, kde se nachází její komnata, zamyslela se a pak táhla prstem od místa, kde má okno.
  "Já si to myslel," prohlásil spokojeně Plantefolie. "Krahujčí věž. Věž bez oken, jen s několika štěrbinami střílen. Jedna z věží, do kterých nevedou žádné brány ani dvířka. A dokonce ani žádné chodby ve sklepě pod věžemi. Ale teď už víme, že do Krahujčí věže vede to divné zamřížované schodiště."
  "Na které se nikdo nedostane skrz tu mříž," zabručela Daniela.
  "Třeba tam ani nikdo skrz tu mříž neleze, třeba je tam někdo jako zazděný napořád," ozvala se Simča.
  "Není," pronesla Kamča.
  "To nemůžeš vědět?" začala se s ní Simča škorpit.
  "Můžu, protože já ví, kdo to tam brečí."
  Čtyři páry očí pohlédly překvapeně na Kamču.
  Nastalo ticho. Všichni vyčkávali.
  Nakonec to Kamča nevydržela a řekla: "To brečí princezna Meluzína."
  "Jó, Meluzína!" praštil se Plantefolie do čela. "Ségra mysli. Vznešená a krásná Meluzína bude takhle kvílet?"
  "Říká se sice, že Meluzína kvílí v komínech, ale to nemá s naší princeznou nic společného," dodala Daniela. "Takový nesmysl říkej tady před Marinou. Nedivila bych se, kdyby se teď na tebe naštvala. Já osobně bych se přímo urazila."
  Kamča se rozbrečela a mezi vzlyky vyrážela: "Marino, já tě nechci naštvat. Ale ono to tam kvílí vždycky v sobotu a já jsem jednou slyšela maminku, jak říkala taťkovi, že s Meluzínou bude mluvit až zítra, protože je zase sobota. A taťka říkal 'A jo.' Tak proto jsem si to myslela. Já mám Meluzínu ráda... Marino, nezlob se na mě... A, Marino, promiň mi, že jsem se ti ještě ani jednou neuklonila..."
  "Na, vysmrkej se," podala jí Daniela kapesník.
  Marina zatím seděla jako zařezaná. Dole ve sklepení poznala Meluzínin hlas a znovu si vzpomněla na hroznou kletbu, jejíž obsah nezná. Na kletbu, která stíhá její rod.
  "Já... já se nezlobím. A víte, že se mi nemáte uklánět, aby se neprozradilo, že je Aine moje maminka," špitla a sklopila oči. Nechtěla, aby ostatní viděli, jak jí do nich vstoupily slzy.
  "No kdyby to byla Meluzína, tak bychom jí měli nějak pomoct, aby se takhle netrápila," uvažovala zatím Daniela. "Jenže jak to zjistíme?"
  "Kdyby to byla Meluzína," zvedl Plantefolie prst, "tak by se do věže mohla dostat. Horem by tam mohla přiletět metamorfovaná v draka."
  Obdivně na něj pohlédly. I Kamča přestala vzlykat a škytat.
  "Mám nápad," narovnal se Plantefolie. "Zítra v noci k ránu půjdu ven a budu sledovat Krahujčí věž. Jestli je to Meluzína a vniká dovnitř jako drak, uvidím ji vzlétat z věže. A Meluzínu jako draka poznám."
  V neděli ráno se Plantefolie přihnal nevyspalý a otrávený. Sestry i Marina si právě kouzlily na hlavách účesy plné třpytek a přitom dychtivě čekaly na jeho zprávu.
  "Tak nic, žádný drak," špulil tváře. "Seděl jsem pod věží od půlnoci až doteď, nic jsem neslyšel, nikoho jsem neviděl. A navíc jsem musel vysvětlovat Tverovi z hradní stráže, co tam dělám. Vymýšlel jsem si, že máme do školy seminárku na téma svatojánští broučkové, tak kdyby se táta ptal, říkejte mu to samé."
  Poklona Marině a Plantefolie odešel dospat probdělé hodiny.
  Holky osaměly.
  "Kudy by tam Meluzína mohla lézt? A proč by tam vlastně chodila. Brečet přece může i ve svých komnatách..." mračila se Daniela.
  Marina krčila rameny. Bála se cokoli říct, aby se nakonec neprořekla, že jsou se sestrami prokleté. Co kdyby pak chtěla Daniela a ostatní tu kletbu vyšetřovat? Vždyť ta kletba musí zůstat utajená, aby se dala zlomit. Jinak až do konce světa zůstaneme prokleté!
  "Dobré ráno, všem," vstoupila do komnaty Damiána s Meluzínou.
  Daniela se sestrami se ihned narovnaly a udělaly pukrle. Malou poklonu princezně Meluzíně, jak si to vyžadovala etiketa.
  "Marino, dneska se mnou konečně půjdeš se představit mému otci, králi Basileovi," usmívala se mile Meluzína. Ale Marina si ihned všimla, že její sestra má oči rudé, oči uplakané.
  Pokračování v knize Rafaelova škola - Tance nág, kterou připravujeme do vydání.
  20. července 2010 v 22:28 | Renata Štulcová | Kapitoly - Sekunda
  Sekunda - 5. Tajemná hena
  17. července 2010 v 14:11 | Renata Štulcová | Kapitoly - Sekunda
  Bledě kvetoucí hena vykreslí kaštanovou barvou vzory nesoucí tajemství osudu i léčení.
  "Marino, Marino, ty jeden spáči, vzbuď se."
  Marina ležící na hromadě polštářů v Danielině komnatě vylekaně otevřela oči a spatřila Meluzínu.
  "Přinesla jsem ti tvůj batůžek a tady v tašce všechny ty serepetičky, jak jsi je chtěla z prvního šuplíku."
  "Děkuju," špitla Marina přes vzpouzející se jazyk, opřela se o loket a divoce se batůžkem prohrábla. Potom s úsměvem vytáhla balíček karet.
  "Jo, a tady máš od mamky," vytáhla Meluzína ze své kabelky dopis.
  Marina nedočkavě otvírala staromódní obálku s motýly. "Maminka tak krásně píše," obdivovala písmo, kterým jim Aine psala i poznámky na tabuli.
  "Královna víl nemůže přece čmárat jako kocour," usmála se Meluzína.
  "Jako Puk," vzpomněla si Marina na notové osnovy svého bratra. U něj nebylo nikdy jisté, na kterou linku má nota patřit.
  "Až si dopis přečteš, projdi si meditaci zemského živlu, jak tě ji včera naučila Damiána. Já zatím zajdu za Damiánou a jejími dcerami. Odvedeme tě na meditaci ohně. Damiána včera říkala, že meditace Země se ti povedla. Jsi šikovná," poplácala ji Meluzína povzbudivě po rameni.
  Marina se v myšlenkách znovu prošla s Persefonou podsvětím, po návratu se cítila, jako kdyby jí do žil vlili novou krev. Spokojeně vzdychla a znovu si četla dopis od maminky.
  ... Broučku, já za Tebou dolů nesmím. Tolik se těším, až uběhne tenhle týden. Pak se zase uvidíme, Tvá maminka
  Dočetla Marina a přejela zrakem svůj dlouhý nemotorný ocas. Oči se jí naplnily lítostínskými slzami.
  Ne, nebudu brečet. Budu statečná, přikázala si a ještě si chtěla vytáhnout z balíčku kartu. Jenže - už se muselo jít na meditaci ohně.
  Marina ani nešla, ani se neplazila. Sem tam se odstrčila a nechala se táhnout. Opět se ocitla v komnatě s ohněm v kamenné míse.
  Uložily ji vedle ohně, a Damiána se opět vlnila kolem a uzavírala ji i sebe neviditelného kruhu.
  "Zavřete oči, Marino, vnímejte teplo ohně, představte si, jak se váš chudáček salamandr z toho ohně raduje... Teď se sama vidíte při úpatí sopky. Pod vámi se rozprostírá jemný sopečný prach a ze sopky stoupá šedý dým. Cítíte teplo sálající ze země. Nabíjí vás energií. Země duní a dunění je stále silnější. Výbuch! V hrozivém lomozu se z vulkánu valí dým a za ním následují plameny a vy se v ten okamžik ocitáte v neproniknutelném kouři... Když se kouř rozplyne, stojíte u vchodu do jeskyně. V ruce držíte svíci...
  Marina hleděla na bytosti v pláštích a kapucách. Ukazovaly jí, aby se nebála do jeskyně vstoupit, aby přinesla hromniční světlo.
  I se svící se nakonec odhodlala do útrob skály a dlouhými chodbami, které se neočekávaně stáčely, se plazila stále hlouběji.
  A pak se před ní otevřela jeskyně, v níž hořel věčný oheň. Ten oheň vydával tak silné světlo, že musela přimhouřit oči. Ještě o kousek se k němu přiblížila, když tu se mezi ní a plameny zjevila Zářivá. Zářivá paní neustále proměňující svou tvář. Zářivá paní tří tváří.
  "Čeho si žádáš?" ptá se paní laskavě.
  Ostýchavě k ní Marina zvedla hlavu a napřáhla ruku se svící.
  "Prosím... Světlo..."
  Když jí Zářivá tří tváří vrátila rozsvícenou svíci, projel Marinou pocit veliké radosti. Poděkovala a vracela se skalními chodbami k čekajícím bytostem. Jakmile jim svíce zapálila, oči jim zazářily vděčností a kolem Mariny zase zhoustl neproniknutelný dým. V něm se Marina přenesla k úpatí sopky.
  "Vulkán duní, Marino," vedla ji Damiána. "Země je rozpraskaná, z puklin vychází dým, vyšlehují plameny. Pomalu, velmi pomalu a opravdu zhluboka dýchejte. Váš salamandr se nabíjí silou ohně, běží k vám a krajina se sopkou mizí... Slyšíte praskot ohně v komnatě... vlídné praskání... pomalu otvírejte oči..."
  Marina zvedala zlenivělá víčka a ve své malátnosti zahlédla rychlý pohyb, cítila teplý dotek.
  "Váš salamandr vám děkuje," vysvětlila Damiána. "Poděkujte i vy jemu."
  Marina poté odpočívala v komnatě Daniely, střídavě upadla do spánku a snění.
  Zdálo se jí o Martinovi, jak se spolu procházejí v meruňkovém sadu u nich doma, o mamince, jak vytahuje v kuchyni z trouby koláč. Marina si balí věci do batůžku, protože se jede na školní výlet do Prahy do hvězdárny... Ještě maminčiny karty...
  Kartu! Musím si vytáhnout kartu, probrala se a prudce se zvedla. Doplazila se o trochu obratněji než před meditacemi k batůžku a vytáhla květinové karty od maminky.
  Zamíchala je a vytáhla si kartu, kterou si nestihla vytáhnout ráno před meditací.
  Marina dočetla radu na kartě a teprve pak se pořádně podívala na obrázek. Maminka do něj nakreslila Světlanu a Juliána, kterak připravují luky a šípy. Všude kolem nich modře kvetla neznámá rostlina, vysoká jako mladý stromek. Obrázek rámovaly květinové filifránové ornamenty. Stejnými ornamenty měla Světlana potetovány paže a lýtka.
  "Jé, ty máš taky věštecké karty?" vrazily do komnaty Simča s Kamčou. Nesly štětečky, špejle, nějaké papíry s ornamenty a šablonky a všelijaké hadříky a lahvičky.
  Jak uviděly Marinu s kartou v ruce, rozsvítily se jim oběma oči.
  "Můžeme se podívat? Ona Daniela věštecké karty sbírá, ale takové nemá," přivlnily se až k ní.
  "Hm, malování henou. Karta ti to prozradila a my myslely, že tě překvapíme," našpulila pusu zklamaně Simča.
  Daniela s připravenou rozdělanou henou dorazila za chvíli a taky hned chtěla vidět karty.
  "Ty jsou nádherné. To jsou originály? Kdo je malovat?" žasla Daniela.
  "Maminka a radila jí svatyně Alby," prozradila Marina, protože tady všichni věděli, čí je.
  "Tak to jo, to jsou opravdu nefalšované věštecké karty," pokyvovala nad nimi znalecky Daniela. "Pojď, něco ti ukážu," usmála se tajemně, odložila kelímky s henou a rozhrnula před Marinou závěsy kryjící jeden z oblouků ve stěně.
  "To je moje věštírna," pravila a vtáhla Marinu dovnitř. Simča s Kamčou vklouzly za nimi.
  Světlo z křišťálové lampy tlumeně ozařovalo malý prostor. Marina překvapeně zírala na mapy hvězd, na křišťálovou kouli spočívající na černém sametu, na kyvadla.
  Na police nacpané snáři a astrologickými příručkami... Polovinu věcí, které v komůrce viděla, neuměla pojmenovat.
  "Tady mám
  sbírku věšteckých karet," vytáhla Daniela šuplík starodávného psacího stolu. "Ale takové, jako máš ty, nemám. A když se nedají koupit, tak si o nich jen můžu nechat zdát. Víš, já se totiž chci stát profesionální věštkyní. Už jsem se hodně naučila od mojí mamky. Ale ještě se toho musím tolik naučit, než se dostanu do sexty ke Kelaíno a do oktávy k Mareně. Obě jsou vynikající věštkyně. Abych se od nich mohla přiučit, musím mít už předem pořádné znalosti... Představ si, že jsem si dokonce pod mamčiným vedením spočítala podle dat narození, kdo je mou životní láskou."
  Marina zvědavě zvedla obočí a Daniela otevřela desky s diagramy a říkala: "Je to tajemství, nikomu jsem to nikdy neprozradila. Tobě to můžu říct, protože ty máš taky velké tajemství, které my neprozradíme. Asi tě to překvapí, ale mou životní láskou bude Martin Špaček..."
  Marinu přejel mráz, pak se do ní dal obrovský žár. Nedokázala vyloudit jediné slovo, dokonce i hadí jazyk se jí přestal hýbat.
  Daniela si její nevolnosti hned nevšimla, protože nadšeně rozkládala na desce stolu diagramy s postavením hvězd při svém narození i při narození Martina.
  "Ale... ale Martin chodí se Sandrou," dostala ze sebe Marina.
  Daniela mávla rukou: "Se Sandrou a s dalšími deseti. Já teď taky chodím s jiným."
  Marina si přála někam utéct, schovat se do nějakého pelíšku a tam si brečet a brečet...
  "Marino, co je ti?" všimla si teď Daniela jejího smutku.
  "Nic," nutila se Marina do úsměvu.
  "Vždyť já vím," kývla Daniela, "po meditaci je nejlepší jít spát. Jenže ono je teprve poledne... My tě teď s holkama potetujeme, abys byla zítra na břišních krásná. A pak, než ti hena zaschne, si můžeš dát šlofíka. "
  Hluboko v srdci Marinu tížil nesnesitelný smutek, snažila se ho skrýt a předstírat zájem o tetování. Nikdy předtím neviděla, jak se takové tetování henou provádí. Nehnutě seděla a sledovala, jak jí Daniela střídavě tenkým štětečkem či ostře seříznutou špejlí vykresluje po ramenou a pažích stejné filigránové ornamenty, jaké maminka nakreslila na kartu Objevy a dobrodružství.
  Simča s Kamčou byly připraveny kdykoli cokoli podat či donést. Seděly a pozorovaly kresbu.
  "Zítra je pátek," vzpomněla si Simča.
  "No jo," vykulila oči Kamča. "Zase se to bude ozývat..."
  Daniela pohlédla na Marinu: "Víš, my jsme tady v královském sídle objevili takové divné místo, z kterého se občas
  v noci ozývá šílený pláč."
  "Ale vždycky se ozývá od pátku od večera do sobotního večera. A nikdo o něm nic neví," dodala Kamča.
  Daniela soustředěná na malování se přidala: "A představ si, že máme zakázáno o tom pláči mluvit. My jsme totiž o našem objevu hned vyprávěli doma a taťka byl nepříčetný. Že jsme i s bráchou lezli, kam nikdo na hradě nesmí. A že kdyby se to dozvěděl král... Musíme prostě mlčet... A přitom to místo nikdo nehlídá. Kdyby to bylo tak tajné, musely by tam přece stát stráže..."
  "Já jsem slyšela pláč nahoře v Hadím sídle, kde jsme ubytovaní," zasyčela Marina.
  "Jo?!" poskočila dvojčata.
  "No. Jenže jsem to slyšela jen já. Nikdo jiný. A všichni říkali, že jsem měla halucinace a dostala jsem nějaký léčivý lektvar," posteskla si Marina.
  "Tak to je zajímavé," pravila Daniela. "Víš co? Jestli se ti po břišních trochu zlepší vlnění a plazení, uděláme si tajnou výpravu. Cesta tam je...
  "... dost krkolomná," doplnila sestru Kamča.
  "Můžeme říct Plantefoliemu," vzpomněla si Simča na bratra. "Stejně se tady doma teď jen fláká. Může nám s Marinou pomoct. A nakonec to divné místo našel s námi."
  Marina jejich bratra neznala. Pouze si pamatovala, že zvláštní jméno Plantefolie zaslechla v souvislosti s Martinem.
  Sekunda - 4. Slzičky hvozdíku
  14. července 2010 v 22:13 | Renata Štulcová | Kapitoly - Sekunda
  Na louce vykvétají slzičky hvozdíku, tak jako pod zemí rudé granáty, které odplavují strach.
  Damiána šeptavě syčela: "Zavřete oči, Marino... uvolněte se od temene hlavy až ke špičce ocasu... rozložte své tělo i do šíře... paže natáhněte podél těla... dlaně otočte k podlaze... vnímejte mramor, jeho sílu..."
  Marina se podřídila Damiániným slovům, stejně však měla obavy, co přijde dál.
  "Představujte si, Marino, že ležíte ve vysokých horách. Starých vysokých horách s hlubokými kořeny. Rozhlížíte se, hory jsou holé, nad vámi se klene modrá obloha, na níž pluje slunce. Jste sama, ale Gaia o vás ví. Náhle z údolí stoupá mlha, vše přikrývá. Již vidíte jen špičky vrcholů a nebe. Konečně i je mlha zahalí. Cítíte její vlhkost, vdechujete ji..."
  Marina se nadechla, hluboce se ponořila do obrazů, které jí Damiána vykreslovala.
  Mlha se prosvětlila, oteplilo se a Marina se ocitla na louce, kde se v kroužku víl veselila mladá žena, spíš ještě dívka. Jak Marinu spatřila, kývla na ni. Marina se přidala do vílího kola, když tu se náhle otevřela země a dívka do ní spadla. Marina za ní.
  Vylekané padaly šachtou jiskřící diamanty, jejich pád se zpomaloval, až nakonec měkce dosedly.
  Další mlha se kolem nich valila, jen kamení a vodu viděly. Mohlo by to být jezero, napadlo Marinu.
  Ozvalo se líné šplouchání a z mlhy se nejdříve vynořila špice loďky, poté v kápi zahalený převozník, který v kostnaté ruce svíral bidlo. Řídil loď, v níž vezl zadumaného krále.
  Král vystoupil a nabídl dívce granátové jablko. Dívka pojedla.
  Pak ji i Marinu pozval na loďku.
  Jen mlhu Marina viděla a slyšela šplouchání. Dojedeme vůbec někam? ulekla se.
  Dojeli. Když přirazili u břehu, král je prováděl nádhernými jeskyněmi s poklady. Chodbami, v nichž ze stropu visely silné kořeny stromů, kolem podzemních vodopádů.
  Nikde nebyli sami, potkávali podzemní obyvatele i průsvitné duše zemřelých.
  Král se dívce dvořil a Marinu nechal, aby mohla nahlížet, kam se jí zlíbí.
  Náhle se v jedné z jeskyní zjevila neznámá žena.
  "Musíš mi ihned vrátit dceru," vykřikla na krále. "Jinak bude na povrchu Země stále zima. Jaro nepřišlo. Obilí se nerodí. Až bude listí padat, přivedu ti Persefonu zpátky."
  A tak se vracely. Stejnou cestou, ale namísto šachtou vyšly všechny tři kamennou branou. Zavřela se za nimi a změnila v skálu.
  "Jste Marino na louce a padá mlha. Uleháte a když se mlha rozplývá, ocitáte se zase ve vysokých horách... Pomalu se nadechněte, cítíte mramor pod svými dlaněmi, vůně podzemí i louky a hor se kolem vás ještě vlní, pomalu vyprchávají... Otevřete oči a nezapomeňte Gaie, Zemi poděkovat," pravila Damiána.
  Marina rozlepila víčka a v prvním okamžiku by přísahala, že zahlédla stíny a světýlka.
  "Děkuji," zašeptala rozespale a přitom jí vyrazil jazyk z úst. Marina ho nechala se svíjet a slastně zavírala oči. Jenže Damiána ji nenechala odplout do říše snů.
  "Zítra vás, Marino, provedu ohněm. Ale nezapomeňte si tuhle meditaci zopakovat ještě před usnutím a po probuzení. Jedině tak váš gnóm zesílí."
  Červnové podvečerní slunce měděně ozařovalo ztichlou Rafaelovu školu, Jednotlivé ročníky pracovaly na zvykání v nových elementárních tělech a na metamorfóze. V zasedací komnatě se u dlouhého stolu sešli ti, kteří řídí jednotlivé ročníky. I nejvyšší faun Pan přišel, i dryáda velekněžka Otoljenka, tak přitažlivá, s tak hlubokým výstřihem, že od něj Pan nemohl odtrhnout oči.
  Ředitelka Flóra v nezbytných letních květovaných šatech předala ihned slovo profesorce Kelaíno Temnomraké.
  "Za týden nás čeká jako každoročně skvostná slavnost slunovratu," začala Kelaíno a přehlédla přítomné zrakem ostřížím. "Vždy si ty čtyři večery užíváme, dá se říci, bezstarostně. Tentokrát bude vše jinak. Jak víte, vyšetřovací tým pod mým vedením se již rok zabývá útokem na Marinu. Ač nevydáváme žádné průběžné zprávy, neznamená to, že bychom neměli stopy..."
  Marina si po meditaci v zemském živlu připadala, jako kdyby plula pod vodou. Damiána s Meluzínou ji držely každá z jedné strany a ona se mezi nimi kývala po chodbách. Složily ji v Danielině komnatě na hromadu polštářů, kterou navršily Simča s Kamčou. Marina zívla a spadla jí víčka.
  "Nespi, musíš se navečeřet," zatřepala s ní Meluzína.
  Jídlo Marinu vzpamatovalo a potom si ji vzala do parády Daniela.
  A protože jí dělala manikúru a lakovala nehty, Simča s Kamčou u toho nesměly chybět.
  A hned zvídaly: "Marino, jaké to bylo, když s tebou dělal Martin rozhovor do Rafael Expressu?"
  Marina měla ruce na polštářkách, Daniela jí právě pilovala nehty. Pilníček se míhal mistrovskou rychlostí a Marina ho ani zrakem nágy nestačila sledovat.
  Rozbušilo se jí srdce při vzpomínce na Martina a s lehkým ruměncem na tváři jakoby nic řekla: "No, bylo to... normální. Dával mi otázky a já odpovídala."
  "A když tě fotil, dělala jsi pózy jako modelka?" ptaly se dál Danieliny ségry.
  Marina mrkala, když se snažila potlačit úsměv, který se jí dral na tváře.
  "On nás Martin minulé léto o prázdninách taky fotil," pravila nečekaně Kamča.
  Marina se na ni překvapeně otočila.
  "Nesmíš dělat prudké pohyby," zasyčela Daniela, "právě ti lepím na perleť granátky."
  "My jsme se totiž nachomýtly k tomu, když Martin fotil svou prababičku, když tady u ní trávil prázdniny..." vysvětlovala Simča.
  "Hele, Marino, nevěř jim, ony moje ségry často pěkně kecají. Ony Martina totiž stále pronásledují, kdykoli za svou prababičkou přijde."
  Marina překvapením ztichla, nemohla uvěřit tomu, co vlastně slyšela...
  "Martin je nága?" vydechla nevěřícně.
  "No, a co sis myslela, že je?" zeptala se Daniela.
  "Elf?!" rozhihňaly se všechny tři sestry. Dvojčata se dokonce smíchy válela po koberci. "Teda s tebou je legrace," škytala Simča.
  Jenomže Marině to jako legrace nepřipadalo. Martin je nága!
  "Ty sis nevšimla, že má na krku krystal křišťálu, jaký nosí nágy?" podivila se Daniela.
  Marina nešťastně kroutila hlavou.
  Profesorka Kelaíno Temnomraká otevřela na svém notebooku složku Marina a na ploše se objevily fotografie dvou mladých žen.
  "Stella a Lorena?" podivil se Pan. Kolem stolu nastal šumot, divili se všichni kromě Aine a Flóry.
  Aine i Flóra seděly zamyšlené, smutek jim hleděl z očí.
  "Ale proč by to dělaly?" nechápala Marena.
  "Třeba proto, že chtěly přece každá přebrat mamce Petra," ozvala se Rusalka.
  "Ale obě vypadají jako charakterní elementálky," namítla dryáda Otoljenka a koketně si prohrábla vlasy slámové barvy.
  "To se ti jen zdá, protože jsi neznalá věci," zagestikulovala Meluzína. "Stella s nimi studovala stejný obor. Jako víla rozuměla květinám a po prváku se vnutila..."
  "Meluzíno, to je nepodstatné," ozvala se Aine.
  "Ne, pokračuj, to mě zajímá," usmíval se Pan právě tím úsměvem, kterému téměř žádná neodolá.
  Kelaíno se však podívala na hodinky a vložila se do debaty: "Tohle jsou jen plané spekulace. My máme důkazy... Jedná se o ty orly. Stella vede pavilon dravců v londýnské ZOO a právě před rokem jim tam dva orli uhynuli. Když jsme pátrali po tělech, nebyla k nalezení, a chyběla dokumentace o jejich likvidaci.
  No, a Lorena se jako nymfa přihlásila po promoci do mezinárodní expedice, která se zabývá hnízdišti mořských orlů. Minulý rok expedice zaznamenala nevysvětlitelný úbytek v populaci volně žijících orlů."
  Kelaíno se rozhlédla po přítomných a pokračovala: "To by ovšem nemuselo nic znamenat. Jenže my dále zjistili, že na ten den, kdy na Marinu orli zaútočili, nemají obě dámy alibi."
  "Mohly být třeba s nějakým milencem," namítl Pan a významně si založil paže.
  "I to jsme prověřili," odsekla mu přísná Kelaíno, protože neměla ráda ty, co zdržují. "Nejzajímavější je však, že dva dny po útoku se obě přihlašují do nejzapadlejších pražských hotelů..."
  Slunce zapadalo a barvilo zasedací místnost do oranžova. Všichni byli sluncem oslnění, když Kelaíno říkala: "Máme vážná podezření, která musíme buď dokázat nebo vyvrátit... Proto jsme Stellu i Lorenu na slunovrat pozvali. Náš tým je bude po celou dobu sledovat, Aine souhlasila, že jim představí Marinu. V rámci Marininy bezpečnosti budeme potřebovat, abyste vybrali nejlepší a nejspolehlivější ze svých elementálů, aby každý metr čtvereční našich pozemků byl hlídán."
  "Marinu může přece hlídat Arthos. Řekl bych, že se osvědčil," napadlo Pana.
  Aine kysele pravila: "Sice se osvědčil, ale nezapomeň, že je ředitelem hvězdárny a ne Marininou chůvou."
  Nic netušící Marina se těsně před spaním ponořila do meditace, v níž se procházela podzemím s Persefonou. Pak se snažila usnout.
  Přepadl ji smutek, stýskalo se jí po mamince, taťkovi, babičce, dědovi. Vzpomněla si na Katku v Jelení vísce.
  Kdyby se tak dala minulost změnit. Nebyla by kletba, maminka by s námi žila v naší vile...
  Ne, kdyby se tak dalo zařídit, aby moje maminka nebyla víla ale člověk...
  Martin je nága! Proč není elf? Nágy mají z elfů a víl jenom legraci - to bylo vidět na tom, jak se holky smály mé hlouposti. Daniela a dvojčata jsou prima, ale já se před nimi tak ztrapnila. Proč já se vždycky všude ztrapním?
  Jen slabě vyzařovaly lampy po obvodu komnaty. Daniela už spala a Marina polykala hořké slzy, zadržovala vzlyky. Bála se, že by mohla Danielu probudit. A další trapas by byl na světě...
  Konečně však moudrý spánek přemohl smutek a Marina schoulená ve spirále ocasu usnula.
  Ascendent a horoskop
  10. července 2010 v 22:01 | Renata Štulcová | Z učebnic Rafaelovy školy
  Jak zjistíte váš ascendent a descendent i bez Damiány a Arthose?
  Klikněte si na následující odkaz
  Uprostřed stránky zadejte datum, čas a místo vašeho narození. Kalkulátor vám vypočítá ascendent a pod ním se dočtete, v jakém jste se narodili descendentu. A co to vše znamená?
  1. Postavení Slunce v Zodiaku - znamení, v němž jste se narodili, určuje, jací jste uvnitř.
  2. Ascendent určuje, jací jste navenek. Jak se jevíte druhým.
  3. Descendent je znamení vašeho ideálního partnera.
  Znamení Zodiaku a živly:
  Voda - Rak , Štír, Ryby
  Příklad: Marina má Slunce ve znamení Štíra - taková je uvnitř. Ascendent má ve znamení Vodnáře (taková je k druhým). Její descendent - tedy láska - bude narozena ve Lvu.
  Vše samozřejmě ještě ovlivňují planety. Pokud zvládnete angličtinu, na následujícím odkazu můžete zjistit více. Buďte trpěliví, načítá se pomalu.
  http://www.spiritproject.com/horoscope/applets/english/radix/calculate_your_ascendant.htm
  10. července 2010 v 21:02 | Renata Štulcová | Kapitoly - Sekunda
  Blogy čtenářek/ů
  8. července 2010 v 20:03 | Renata Štulcová
  Nová kapitola stále ještě běhá jen v mé mysli, ale jedna ze čtenářek mě přemluvila, abych si po straně přidala blogy čtenářek/ů - možná také nějaký chlapec si čte (potají).
  Procházela jsem vaše komentáře, občas někdo adresu blogu zanechal. Ale určitě ne všechny/všichni.
  Proto jestli byste chtěly/i mít adresu svého blogu či stránek vedle v menu, napiště mi, prosím, buď do komentářů nebo na
  a já vás tam přidám. Pokud byste tam být nechtěly/i, zase Vás smažu. Taky je možné, že jsem vám špatně napsala jméno blogu, opravím ho.