text: Jak solidní je podpora pro ODS? — Jiří Pehe
  You are here: Home → Články / Articles → 2003 → Jak solidní je podpora pro ODS?
  Jak solidní je podpora pro ODS?
  Občanské demokratické straně se zdánlivě daří skvěle. Vede v průzkumech veřejného mínění, ovládá většinu regionů a radnic velkých měst. Zdá se, že stačí, aby si v klidu počkala na předčasné nebo řádné volby a vládnutí jí spadne do klína.
  Ve skutečnosti má strana několik vážných problémů. Není například vůbec jasné, do jaké míry je její náskok v průzkumech veřejného mínění výsledkem jejích vlastních politických výkonů a do jaké míry skutečnosti, že je jedinou legitimní opoziční stranou, protože komunisty mnoho lidí za legitimní opozici nepovažuje.
  Není také jasné, jak pevné jsou preference ODS. Vládní koalice má za sebou několik politických proher a nyní bojuje o nepopulární reformu veřejných financí. Hněv lidu pochopitelně padá na její hlavu. Co když se ale reformu podaří prosadit a v jejím důsledku například začne do země proudit více investic, což povede k ekonomickému růstu? Ačkoliv pravicoví politici a komentátoři tvrdí, že se vlastně o žádnou reformu nejedná, západní investoři budou vládní úsporný balíček vnímat jako ozdravění veřejných financí. Česká republika se pro ně může stát přitažlivějším místem.
  Pokud vláda reformu prosadí, změní se výrazně její image. Zatím působila nemastně neslaně. Pokud by reformy prošly, mohlo by mnoho lidí začít vládu vnímat jako akceschopnou. Preference vládních stran se mohou odrazit od dna.
  Vážnějším problémem pro ODS je skutečnost, že navzdory nárůstu preferencí její postklausovské vedení nepůsobí nijak věrohodně. Klaus byl osobností polarizující, ale též silnou autoritou. Jeho politické metody a názory byly spoustě lidí protivné, ale málokdo pochyboval o jeho intelektu a rozhledu.
  Jeho nástupce ve funkci předsedy strany, Mirek Topolánek, působí zatím spíše rozpačitě. V televizních debatách působí matně nebo nepřipraveně. V novinových rozhovorech mu často ulétne holý nesmysl, jako například jeho nedávné srovnání údajného lhaní vlády s tzv. osvětimskou lží. Představit si Topolánka v čele vlády vyžaduje jisté sebezapření. Při pohledu na Topolánkovy politické výkony se pozorovatel jen těžko může ubránit, aby si nevybavil Klausovu textovou zprávu o dutém a falešném Topolovi.
  Ani další vysocí představitelé strany nepůsobí přesvědčivě. Jan Zahradil se stále více profiluje jako eurofob, jehož názory mohou být problematické pro drtivou většinu voličů ODS, kteří podpořili vstup do Evropské unie. Vlastimil Tlustý je po odchodu Klause tak trochu neřízenou střelou; některé jeho reformní návrhy působí dojmem politické science fiction. Petr Nečas vyčkává v pozadí a Miroslava Němcová, slušná a chytrá žena, nepůsobí jako rozený lídr.
  Nejvážnějším problémem ODS je již zmíněný rostoucí rozpor mezi oficiálními stanovisky stranického vedení k EU a postojem jejích voličů. ODS by si každopádně měla nechat udělat důkladný průzkum názorů svých voličů na tuto otázku. Straničtí vůdci by pravděpodobně zjistili, že většina voličů ODS není zdaleka tak skeptická jako oni k prohlubování evropské integrace—například v té podobě, v jaké jí ztělesňuje návrh evropské ústavy.
  Což může být pro ODS vážný problém, až dojde na volební klání. Mnoho jejích potenciálních voličů se bude muset rozhodnout mezi pravicovými názory na ekonomiku (navíc zabarvenými nevěrohodnými, populistickými návrhy Tlustého) a národoveckou xenofobií, která vyúsťuje do stále odmítavějšího postoje k EU. Dobře na toto dilema nedávno poukázal Josef Zieleniec: proevpropský pravicový volič nemá v podobě ODS hlas. Může se tedy stát, že pokud se ODS nezmění, nebo nevznikne silná proevpropská pravicová strana, mnoho potenciálních voličů ODS raději nakonec opět dá své hlasy stranám vládní koalice.