text: Recenze: Útočiště – Season of Books
  Sandrine, která se před nedávnem přistěhovala do Normandie, dostává výzvu od notáře, aby si zajela převzít osobní věci z domu po své zemřelé babičce – svérázné ženě, jež žila osaměle na maličkém ostrově nedaleko pobřeží a odmítala se stýkat s dcerou i s vnučkou. Sandrine vystupuje z lodi na šedivém, chladném ostrově a setkává se s hrstkou obyvatel, starých lidí žijících v téměř naprostém odloučení od civilizace. Všichni jí popisují babičku jako milou a laskavou ženu, tedy obraz daleký tomu, co o ní Sandrine vyprávěla matka. Na ostrově vládne podivná atmosféra. Stačí pár hodin, aby si Sandrine uvědomila, že zdejší obyvatelé skrývají nějaké tajemství. Cosi, z čeho mají hrůzu. Proč tedy odtud nikdo z nich neodjede? Co se stalo s dětmi z prázdninového tábora, narychlo uzavřeného v roce 1949? Namísto odpovědí je mladá žena po několika dnech nalezena, jak bloudí po pláži na pevnině s oblečením zmáčeným krví, která není její…
  "Ano. Strach, který ty nikdy nemůžeš pochopit," prohlásila a najednou zvážněla. "Ten strach, jak mi později řekla, se poprvé objevil, když jsme dětem kontrolovaly pokoje. Víš, tvoje babička nebyla upovídaná, bezpochyby kvůli válce. Nikdy nemluvila, když neměla co říct, proto jsem jí okamžitě důvěřovala."
  "Alel z koho měla strach?"
  "Z krále duchů."
  Když to Sandrine slyšela, začala pochybovat o Francoisině duševním stavu. Všimla si, že se stařena nepřestávala rozhlížet kolem sebe, jako by se bála, že ji někdo uslyší, aniž si plně uvědomuje naprosto zjevnou skutečnost: obě ženy sedí v sále restaurace úplně samy. Navíc její mimika budila dojem, že ji nepřestává ovládat ohromení. Protažený úsměv, pozvednuté obočí a vystouplé líce jí dodávaly vzhled klauna, kterému navěky strnula tvář.
  "Všichni jsme tu jako připoutaní řetězem," pokračovala Francoise. "Všichni máme strach, i když si to nikdo nechce přiznat. Na tomhle ostrově se vyskytuje stvoření, které člověk jinde potkává jen v hrůzných snech. Ale tady je skutečné. Pozoruje nás ve dne v noci. Brání nám odsud odejít."
  Útočiště už jsem měla v knihovně delší dobu. Popravdě si ani nevzpomínám, z jakého důvodu jsem si knihu koupila, protože obálka je dost hrozná a spíše od čtení odrazuje než aby čtenáře nalákala. Po recenzích na instagramu jsem se po téhle knize rozhodla sáhnout. A udělala jsem dobře.
  Příběh začíná ve chvíli, kdy se mladá redaktorka Sandrine po schůzce s notářem vydává na ostrov, kde svůj život prožila její babička, kterou však nikdy nepoznala. Její plán je jasný – převzít babiččiny osobní věci a vrátit se domů. Návrat domů však není tak snadný, jak si představovala. Po příjezdu na ostrov, kde žije odříznuto od zbytku světa pouze pár lidí, Sandrine zjišťuje, že obyvatelé skrývají temné tajemství.
  Thrillerů a psychothrillerů už mám načteno opravdu spoustu, takže se mi málo kdy stává, by mě v tomhle žánru něco příjemně překvapilo a šokovalo. Útočiště však příjemně překvapí i šokuje. Po přečtení anotace jsem o příběhu měla určitou představu, která byla během čtení rozdrcena a úplně zadupána do země.
  Kniha je rozdělena na čtyři části – čtyři bóje – přičemž v každé části se odkrývají další a další detaily. Zároveň se v některých kapitolách vracíme do roku 1949, ve kterých se dozvídáme, co se na ostrově dělo. Celý příběh je jedno velké psycho, autor si se čtenářem celou dobu hraje, ale je to příběh, který má skvělou myšlenku a pointu. První polovina knihy se může zdát trochu zmatená – anotace opravdu nevystihuje ani zdaleka to, o čem kniha je. Příběh je svižný, napínavý, nutí Vás číst dál a dál a ve volné chvíli přemýšlet nad tím, jak to vlastně je. Rozuzlení je opravdu výborné a šokující, tak jak to má u tohoto žánru být.
  Za mě se jedná o nejlepší psychothriller, jaký jsem letos četla. A myslím si, že Útočiště je jednou z knih, která by si zasloužila, aby se o ní mluvilo více, protože rozhodně stojí za to.