text: Zamlklé těhotenství, tak se nazvalo, že se naše miminko přestalo v 8. týdnu těhotenství vyvíjet. Nezáleží na tom, proč – vždyť to ani nevím. Ale jde o to, že se to stalo. Blízcí, kteří to věděli, většinou řekli: „Bylo to na začátku, to nemůže tak bolet.“, „Asi to tak mělo být.“ nebo „Budete mít brzy jiné.“. Nevědí totiž o čem mluví. Kdyby raději neříkali nic nebo jen něco na způsob: „Je mi to líto.“ Ale těmito řečmi to jen zhoršovali. Byla to pro mě opravdu rána. Věděla jsem, že se to stává- ale mně? Já jsem přeci zdravá a normální, proč by moje miminko mělo umřít? Věřila jsem celé dva týdny, co jsme čekali, jestli se přeci jen nestane zázrak. Nestal a bolelo to. Nejhorší byly pohledy na těhotné spokojené ženy, zatímco jsem seděla se žádankou na vyčištění dělohy a ony čekaly na ultrazvuk. Je to pohled k nesnesení. Proč ony ano a já ne? Je v tom i závist ale především smutek.
  Moc mi pomohlo, když jsem dokázala vnitřně přijmout, že nebylo v mé moci cokoliv ovlivnit a že naše miminko tu bylo sice na chvilku ale patří do mého života jako jiné děti. Vím, že jsme se nestačili příliš zažít, ale věřím, že se jednou, v nebi, doopravdy poznáme.