text: jiskra v oku | |< () |< () |_ | /\
  V listopadu 1986 jsem na ulici potkal člověka, který mi dal pětistovku. Jen tak, bez důvodu. Bylo to divné, tolik peněz. Nijak mi to nevysvětloval, jen se vševědoucně usmíval. Počítal jsem s každou možností, hlavně s tím, že jde o provokaci. K čemu by byla jsem si ovšem neuměl představit. Byl jsem obsesívně podezřívavý a tuhle zvláštní situaci jsem uvítal jako příležitost pro svou vymazlenou paranoiu. A taky jsem byl šťastnej, že mám na barvy.
  Až po delší době jsem onoho podivuhodného člověka střetnul znovu. Ukázalo se, že vydává samizdaty. Úrovní grafického a tiskařského zpracování byly výjimečné. Předložil mi ke strávení mocný text Ladislava Klímy. Vydal ho pak s mými ilustracemi.
  Teprve když jsme se o tom před pár lety poprvé bavili, a to přímo na stránkách Tvaru, jsem si uvědomil, že se naše iniciační setkání přihodilo akorát na mé třicetiny. Té noci jsem pod vlivem alkoholu vyskočil na Pohořelci z jedoucí tramvaje rovnou na hlavu a následkem toho si dost změnil život. Přestal jsem s masem, chlastem a vůbec. A začal spolupracovat a vídat se s Vladislavem Zadrobílkem, známým též pod pseudonymem D. Ž. Bor – neboť on byl tím záhadným mecenášem. Stal se mi blízkým, jako by blízkým odjakživa byl.
  Jeho byt v nejvyšším patře holešovického činžáku mi na mentální mapě Prahy bliká jako maják. Vyskytuju se většinou nedaleko, budovy AVU stojí v perimetru jeho signálu. Vzhlížím k tomu bodu zespoda od Stromovky nebo shora od Letné. Nemusím Vláďu ani frekventovaně navštěvovat, prostě mi stačí, že je. Když pro mě něco má, ozve se a já naklušu.
  Než vyjedu nahoru, dveře už jsou pootevřené a já musím být ostražitý, asi jako Clouseau před věrným Kato. Vykoukne vousatá rozcuchaná tvář s jiskrou v oku, udělá příšernou grimasu a když postoupím do úzké chodbičky za dveřmi, boxuje se mnou, že mám co dělat, abych se ubránil. Nepřestává, dokud nejsme oba uřehtaní.
  Asi to sem nepatří, ale vidím jasně, že má dobré načasování, taky pozornost k periferii, náležitou čilost (ling huo) a dokonce i tu správnou sílu, vycházející ze šlach a ne ze svalů. Kde to všechno vzal nevím; dříve jsem si říkal, že nějakým cvičením projít musel, teď si to vysvětluju jeho obecnou životní připraveností. Kdykoli si na něj vzpomenu, ucítím i ty přátelské herdy do žeber.
  U něho mě nemůže udivit nic – vždyť mě udivuje permanentně! Nezaráží mě jeho erudice, a to ani v případech, kdy sestupuje hluboko do tajných nauk, hermetismu, alchymie a bůhvíčeho. Jako samozřejmost beru jeho rozmanité literární tvoření, jakož i to výtvarné a hudební, stejně jako jeho činy výstavnické anebo nakladatelské zásluhy v samizdatu a v Trigonu. Nezajímá mě ani jeho věk, předpokládám, že je věčnej. Prostě vnímám jako normální fakt, že ten člověk je faktem naprosto abnormálním.
  Udržuje mě jak na jehlách. Bojím se cokoli říct, protože obratem reaguje, vezme slovo, obrátí je, vysvlíkne z předpon a přípon, vyjiskří kořen proudem, až odskočí rez. V boxerských výměnách potrhlých a přesných asociací, pata- i metafyzických souvislostí a zákonitých nelogičností se mu stačit nedá. Zachraňuje nás opět jedině řehot. Anebo nás uzemní jeho krásná žena Milica, je-li zrovna nablízku.
  Asociace, spojení, je vskutku výchozím pohybem Vláďova myšlení. Slučuje nečekaně prvky a vzniklé sloučeniny okouzlují svojí vůní, chutí, břeskným tónem, nebo opalizují proti slunci. Reaktivním činidlem je ta rtuťovitá jiskra v oku, Číňané by řekli jing shen.
  Občas mu někdo telefonuje o léčitelskou radu, někteří lidi ho považují nejen za mudrce, ale přímo za mága. Ve svém autobiografickém Časobraní si však na nic takového nehraje. Žádné chlubení se neuvěřitelnými schopnostmi, žádné guruovsky blahosklonné, bohorovné rozumy. Nýbrž čerstvý údiv nad zdánlivými samozřejmostmi a vynořujícími se rezonancemi a souběhy. Vytrvale připravený na setkání se zázračným se ho tu a tam taky dočká.
  Byl jsem u něj, když zazvonil Václav Cílek, který si vyšetřil čtvrthodinu času, aby se alespoň na skok zastavil. Líbilo se mi, že se k Vláďovi dá přijít i jen na takové rychlé občerstvení. Sledoval jsem ty dva a nemohl jsem se nabažit. Vláďův orbit protínají dráhy mnoha výjimečných person, a soudě podle váhy, se kterou vždycky vysloví určitá jména, si je jejich gravitace vědom. Nebudu je vypočítávat z obavy, že bych někoho opomněl.
  Tahle moje řeč má gramatickou chybu. Čas je špatně. Mluvím v čase přítomném. Jenže jsem měl říct, že Vláďa je v čase nepřítomném. Byli jsme mu před pár dny na pohřbu. Dostavila se spousta jedinečných person a dalších lidí. Promluvil z nahrávky a ten jednoduchý technický trik s posunem času námi otřásl. Věděl to všechno? V každém případě se dočkal předělu, kterým se předtím celý život ustavičně zaobíral. Trýznivá zvědavost, co se za tím zrádným horizontem nachází, došla svého rozřešení. Strážce majáku zhasl a vydal se na moře. Musí mi teď stačit, že není. Sledoval jsem truchlící, do koho z nás přeskočila ta jeho věčná jiskra.
  1 osobní Petra WWW 08.01.2011, 10:59:22
  na paměti okamžiky úžasu, vedle knihovny s jeho knihami, neb osobně jsem jej neznala, přes Vás mu posílám obrázek: