text: Chci se zaměřit na lásku,i když by se tohle téma dalo zpracovat mnohem krásněji a bezbolestněji.Bolestně proto,protože každý máme nějaký osobní život.Každý z nás někoho tajně miluje,byť o tom ani sám neví.Ale ti,co už se vyslovili a byli odmítnuti vědí,že ta bolest psychická je horší než nůž.Díky přebytku psychické bolesti ji taky spousta těch "nerozvážných" vylévá žilou,tedy,že se řežou.Všichni tvrdí,že jsou blázni a že by to nikdy neudělali.Věřte mi,že já patřím do té skupiny vyřčených a také jsem říkala,že sebepoškozování je hnus,a nikdy to nebudu zkoušet.Kecy v kleci.Je to jako když si řeknete,že se nikdy nezamilujete.Zakázané ovoce chutná nejlépe,takže není se čemu divit,že když mně zklamala moje první láska,párkrát jsem se řízla a tím jsem ho vymazala ze svojí paměti.Vylila jsem jeho "část" mne samé.Ano,jsem blázen.Ano,mám sklon k sebepoškozování.Ale o tom nechci mluvit.Nejde o první lásku,kterou mám asi ještě ve vzpomínkách,ale na současnou "další největší" lásku.Honza.Byla jsem odmítnuta,to se dalo čekat,ale to až potom co si se mnou vyšel.To pro mě bylo opravdu nové.Kluk si užije,a pak z toho vypluje.Veřte nebo ne,odpustila jsem mu.Dokonce ho pořád miluju,a porád mu to,i přez odmítání na které jsem si zvykla,říkám.Můj konec sebepoškozování však nebyl koncem.Stejně jako jsem "vyplavila" svého ex,i tentokrát jsem se třikrát řízla.Zůstala z toho jen jedna na první pohled patrná jizva,ostatní jsou ale taky rozpoznatelné.Je až otřesné,že jsem to dělala.Nyní si říkám,že až se zase zamiluju a budu už dřepět s nožem v ruce,ovládnu se,a svůj "rituál tří jizviček" neudělám už nikdy.Ale pořád tu zbude ta psychická bolest.TA mě přeci přinutila vyrovnat to s bolestí způsobenou činy.Nedá se to popsat.U každého je jiná.Někdo je jako pták ve zlaté klícce,ale je to pro něj jako vězení pod zástěrkou štěstí a lesku,pro jiného zase štěstí létající tak vysoko,že vás nutí vyskočit pro něj z okna.Ale vy ho nechytíte.
  Celá láska je zvláštní.V jednu chvíli létáte a vznášíte se nad úžasností vaší lásky,ale to jen,dokud nezjistíte,že vás váš platonik nemiluje zpětně.Potom už je to láska za trest.Skličující láska,které se nemůžu zbavit jako kostlivce ve skříni.
  Ale zvláštností je vícero.Například to,co by se vlastně stalo,kdyby mě "můj" platonik Honza začal milovat?Nemíním teď,ale předtím,kousek potom,co mě odmítnul...Zlomené srdce by se zacelilo a byli by jsme spolu?Poslala bych ho do prdele a užírala se,že ho nemiluju,i kdyby to byla pravda?