text: Vtom se ozval z druhého konce dvora křik mnoha vzrušených hlasů. Libuše a Kazi se ohlédly a spatřili zástup mužů. Mezi nimi šel urostlý mladík. Předkloněn nesl na zádech nějaké břemeno. Kazi v mladíkovi poznala muže, kterého vídala při návštěvách hradu.
  Mladý muž předstoupil před obě sestry a houf jej obstoupil do půlkruhu. Všichni si s obdivem prohlíželi jeho břemeno. Ohromného živého divočáka, kance, kterého přemohl holýma rukama v močálovitém lese dole při Vltavě. Nesl jej přitisknutého štětinatým hřbetem k zádům a držel jej za chlupaté boltce. Divočák zuřivě mžikal krvavýma očkama a třísnil slinou režnou košili svého přemožitele.
  ,,Bivoj, Bivoj!“ zvedl se znovu křik v houfu a to jméno znělo jako oslava nevídaného činu jako obdiv i vděčnost. Obrovský kanec, kterého muž přinesl na hrad, škodil už po mnoho týdnů na polích vesničanů a zdálo se, že je nezranitelný. Kolik šípů už za ním vyslali z luků, kolik oštěpů za ním vrhali, ale divoké zvíře setřáslo ze sebe smrt jako pták peří.