text: Zrušme němčinu, je falešná! - Glosy.info
  Publikován 12.října 2005, text čítá cca 1875 slov. 4682 přečtení | 22 reakce
  Němčina se tak ocitla na jedné lodi s odporným humanrightismem, NGOismem a dalšími projevy falešné postdemokracie, v níž by si lidé nakonec začali myslet, že mohou mluvit do veřejných věcí (které jsou zpravidla věcmi, jež se jich navýsost týkají) svobodně, otevřeně, bez politického mandátu získaného ve volební soutěži politických stran. Takhle ne, vážení občané! Pokud se někdo domnívá, že zastupitelská demokracie má mimo jiné umožňovat či dokonce podporovat vznik a rozvoj občanské společnosti s jejími vnitřními rozhodovacími procesy, hluboce se mýlí. A aby na to rychle zapomněl, nezbývá Vyvoleným, kteří za nás průměrné a obyčejné nesou tíhu světa, aby utužili demokracii. Narušitele naší demokracie bez mandátu nestrpíme - tedy alespoň jak které, protože každý jistě uzná, že nemůžeme chtít stejné demokratické principy pro občanská hnutí, ekology, protiválečné aktivisty jako pro hospodářsko-politické mafie. Ti první jsou pro nás hrozbou, protože se sjednocují horizontálně, návazně na problémy a rizika, kterými trpí naše společnost stejně jako všechny moderní společnosti, upozorňují na ně a na neschopnost stávajících politických a rozhodovacích institucí je adekvátně řešit, a tím vyvolávají nebezpečnou myšlenku, že by snad mohlo být možno se bez těchto neschopných institucí a jejich struktur obejít, zbavit je legitimity najít nové formy společenské integrace a řízení. Naopak ti druzí jsou páteří ekonomiky, hladí je volná ruka trhu a čím více svobody budou mít, tím více blaha a svobody se dostane jednomu každému z nás.
  Jsem proto rád, že mohu dát za pravdu prezidentovi této země, když chce tu naši mladou demokracii trochu přitvrdit. Nakonec, už naši předkové věděli, že stromek je třeba ohýbat, dokud je mladý. Z toho by se sice dalo vyvodit, že naše v mládí ohnuté slovanské dubisko poleze ve stáří pěkně při zemi (patrně i toto je cílem dnešního politického navazování na národní tradice), ale zato ho lze pohodlně ještě víc přišlápnout, kdyby se snad začal nějakým nedopatřením (kupříkladu působením nevládních organizací nebo občanských hnutí) napřimovat. Chtěl bych tudíž dát k úvaze několik opatření, která, pokud by vešla v život a byla schválena mocnářem, mohla by nebezpečí jakýchsi postdemokracií odvrátit.
  Za prvé, shodněme se na tom, že žádný občan nebude do ničeho mluvit, pokud k tomu nemá mandát.
  Za druhé, mandát nebudeme přidělovat jen tak někomu, ale pouze těm, kteří si osvojili správné návyky, jak s ním nakládat, a dokážou je zcela automaticky a bezmyšlenkovitě uplatňovat.
  Za třetí, mít mandát lze pouze po získání jasné, zřetelné, čitelné politické identity.
  Za čtvrté, politické identity je možné dosáhnout pouze založením politické strany se seriózním jménem a programem, kterou schválí a zaregistruje příslušné ministerstvo ovládané ministrem právě vládnoucí politické strany.
  Za páté, důvodem politické identity je tvrzení, že identitu potřebujeme.
  Za šesté, ze svého slovníku vyškrtneme slova jako přímá demokracie, občanské hnutí, skupina, různost, jinakost, občanská práva, interdependence, kosmopolitismus, konstitutivní respekt a tolerance, uznání; to vše jsou pouze krycí jména pro anarchismus, zpravidla levicový.
  Za sedmé, všem v bodě šest uvedeným termínům a jejich derivátům nadřadíme výraz stranickost, což nám návazně umožní rozdělit občany na ty se stranickou identitou a zbytek.
  Za osmé, nové hrozby postdemokracie dojdou svého konečného řešení tehdy, začneme-li od národního multikulturalismu a vrátíme se k vlasteneckému ideálu čisté národní společnosti - naším cílem by měla být národnostně čistá občanská společnost utvářená shora.
  Za deváté, pokud si nějací humanrightisté dostatečně neuvědomí, jakou jsou hrozbou pro demokratický vývoj celku společnosti, měli by být tu a tam nakládáni do letadel, která přistávají na území našeho suverénního a svrchovaného státu, jak se jim zrovna zachce, převezeni do Uzbekistánu a tam po nějaký čas vystaveni tzv. smyslové manipulaci (tímto pozoruhodným souslovím označují americké z voleb vzešlé a mandátem vybavené orgány to, co dříve kat Mydlář nic zlého netuše prováděl jako mučení delikventů); je zřejmé, že nejpozději po dvou dnech smyslové manipulace se jim dostatečně objasní rozdíl mezi skutečnou demokracií a postdemokracií.
  Za desáté připojuji jako svůj soukromý iniciativní příspěvek nesmělý návrh: zrušme němčinu, je falešná.
  Ejhle, a máme tu další desatero, další šanci, a nemám nic proti tomu, bude-li také modrá. Základy mají stejně shodné, sledují nejvyšší blaho všech (tedy těch s mandátem) a budou mít nesporně vysoké ambice na to, aby zatočily s exkluzivními skupinami nepoddajných. Věřím tomu, zvlášť když si vzpomenu na statné muže oděné v ochranných pracovních oděvech značky Antiglobalista, na jejich štíty, nehořlavé boty, úhledné helmičky, vodní děla, gumové (případně ostré) projektily, kteří rozhodně vystoupili při akci "Prahu si rozbíjet nedáme". To je pro mě zárukou pravé demokracie, dost podobně jako vyslanci některých politických stran, zvaní líbezným jménem "lobbyisté"; sice jsem ještě ve své politické nevyspělosti přesně nepochopil, co tito od pohledu důvěryhodní lidé vlastně dělají, ale vytušil jsem, že při svých toulkách touto zemí vhodně vynakládají peníze daňových poplatníků na prohlubování zastupitelské demokracie.
  Možná by mohlo někoho napadnout, zda se tím nezbavujeme jiné šance, která s tou modrou nemá nic společného. Možná mohla být europeizace občanské společnosti v Evropské unii začátkem klíčového pokusu o vzájemné propojení a harmonizaci lidských a občanských práv, transnacionálních životních forem, legálního statutu národních identit, participačního pojetí politiky. Snad bylo možné uvažovat i tak, zda kolektivní aktéři, kteří stojí mimo státní struktury a přitom dokážou působit globálně, jako jsou právě NGO, nemohou působit proti traumatům způsobovaným válkami a etnickým násilím, proti rizikům a nebezpečím moderních společností, proti dalšímu prohlubování a šíření světových problémů, ať již mají dimenzi ekologického, ekonomického nebo teroristického ohrožení - čili proti všemu, s čím si naše zastupitelské demokracie očividně buď nevědí rady nebo vůbec nehodlají lámat hlavu. A třeba by se nějaký šťoural dokonce zeptal, koho to vlastně zastupuje naše zastupitelská demokracie, klesá-li volební účast pod dvacet procent a zda se zde pouze dál neprojevuje chronický deficit strategického myšlení, jež by bránilo nezadržitelné proměně "legitimní politiky založené na zastupitelském procesu" v totální nepolitiku.
  Mocnář však promluvil a veřejně se přihlásil k tomu, že sdílí sen všech vladařů, co jich svět pamatuje: vyměnit své poddané za něco ještě poddanějšího. Už sami dnešní poddaní stačí k tomu, aby zažehli krizi ovladatelnosti demokracie. Takže konec s nepřístojnostmi občanských iniciativ, konec s nepatřičnými otázkami, konec se vším, co trhá opratěmi demokracie. Ode dneška budeme pamatovat na to, že demokracie je jen jedna, vykovaná na kovadlině zastupitelství, vytvrzená programy politických stran a prožívaná v tvůrčích diskusích v obou parlamentních komorách. Samozřejmě, pokud si někdo mimo tuto jednolitou, nerozbornou a nenarušitelnou demokracii chce vysazovat stromky nebo vyčistit potok, nikdo mu bránit nebude. Mocnář má pochopení pro slabůstky prostého lidu.
  Budeme-li se přidržovat těchto moudrých pravidel, umožní nám to konečně vytvořit národní společenství našich hodnot. Naše hodnoty nám dají zapomenout, že to, co je možná naléhavější, je právní řád a vynutitelnost práva bez ohledu na "hodnoty" a "dobrou vůli" kohokoli. Nesmíme kvůli nim ale zapomenout, že nacionalismus má vždy jen krok ke konfliktu s jiným nacionalismem, a proto reprezentuje hrozbu. Jejím ztělesněním pro tuto zemi je Václav Klaus, ztělesněním přímo zastupitelsky potvrzeným. Nezbývá, než porazit myšlení, které reprezentuje, nechceme-li se v důsledku toho dostat do skutečně vážného, možná otevřeného konfliktu s jinou jedině možnou nacionalisticky založenou demokracií. Neměl by to být tak nepřekonatelný problém, jak se domnívají zvláště investigativní žurnalisté. Nebude to totiž zvýšené sebevědomí plynoucí z vrozené geniality, které hovoří z Václava Klause; spíše se zdá, že i v jeho případě platí přímá úměra, podle níž čím menší Napoleon, tím větší komplexy.
  Tato glosa vyšla v časopise Aluze 1/2005.
  Břetislav Horyna - O autorovi Prof. PhDr. Břetislav Horyna, Ph.D. působí na Filosofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Jeho hlavní pole působnosti jsou filosofie, religionistika a antropologie.
  Působí v redakci časopisů Religio a Aluze.
  Jak citovat tento text Horyna, Břetislav. Zrušme němčinu, je falešná! [online]. Glosy.info, 12.říjen 2005. [cit. 3.července 2022].