text: e to už dávno, před rovným tisícem let, to tenkráte žil jeden bohatý muž a měl krásnou zbožnou ženu. Ti se velmi milovali, ale neměli žádné děti, ačkoliv si je ze srdce přáli. Ta žena se dnem i nocí obracela v motlitbách k Bohu, ale vytoužené dítě nepřicházelo. Před jejich domem byl dvůr a na něm rostl krásný jalovec. Jednou v zimě pod ním paní seděla a krájela jablko, a když tak to jablko loupala, řízla se do prstu a krev kapala na sníh. "Ach," hluboce si povzdechla žena a dívala se před sebe na tu krev: "kdybych měla dítě, tak rudé jako ta krev a tak bílé jako ten sníh." A když to byla pravila, cítila se hned radostněji a bylo jí, jakoby se to mělo opravdu stát a spokojeně se vrátila do domu. Když přešel první měsíc, roztál sníh. Přešel druhý měsíc a vše se zazelenalo. Přešel třetí měsíc a zemi pokryly něžné kvítky. Přešel čtvrtý měsíc a na všech stromech v lese vyrazily zelené výhonky a rostly o překot. Rozezpívali se ptáčkové, že celý les zvučel a ze stromů padaly květy. Přešel pátý měsíc a žena opět stála pod jalovcem, tu jí srdce poskočilo radostí a ona padla na kolena a modlila se. A když přešel šestý měsíc, žena ztloustla a zesílila a byla docela pokojná. V sedmém měsíci se vrhla na jalovcové bobule a jedla a jedla, až se jimi přesytila, pak posmutněla a onemocněla. V osmém měsíci vyšla ven, zavolala muže, plakala a řekla mu: "Až umřu, tak mne nechej pohřbít pod tím jalovcem." Tím se upokojila a potěšila. Když přišel devátý měsíc, porodila dítě a bylo bílé jako sníh a rudé jako krev. A žena se tak radovala, až z toho umřela.
  u ji muž pohřbil pod ten jalovec a velmi plakal. Dlouhý čas truchlil, ale plakal stále méně, až jednoho dne opět jeho dny zjasněly a on se oženil. S tou druhou ženou zplodil dcerku. To první dítě byl chlapec, který byl rudý jako krev a bílý jako sníh, a dali mu jméno Emilian. Když žena na dcerku pohlížela, bylo její srdce plné lásky, když však padnul její zrak na chlapce, tu ji bodlo u srdce a zdálo se jí, že ten hoch jí stojí v cestě, a stále myslila na to, jak by zajistila majetek jen pro dceru. Matka na malého Emiliana nevražila, strkala ho z kouta do kouta, peskovala ho a tloukla tak, že chlapec žil v ustavičném strachu. Když přišel ze školy, neměl kde ani v klidu posedět.
  ednou šla matka do komory, vešla tam s ní její dcera a řekla: "Maminko, dej mi jablko." "Ano, mé dítě." řekla žena a dala jí z truhly krásné jablko. Ta truhla měla velké těžké víko s obrovským železným zámkem. "Maminko," ptala se Marlenka: "bratříček nedostane?" Ta slova ženu věru zamrzela, ale nedala na sobě nic znát a řekla: "Ano, až přijde ze školy." A protože ho právě oknem zpozorovala, vstoupila do ní rázem zloba, rychle vzala dcerce jablko a řekla: "Nedostaneš dříve než tvůj bratříček." Pak jablko hodila zpět do truhly a zavřela ji. Když Emilian vešel do dveří, tu mu přátelsky pravila: "Můj synku, nechceš jablko?" ale dívala se na něj zlověstně. "Maminko," odvětil Emilian: "proč se na mne díváte tak zle? Ano, dejte mi jablko!" "Pojď se mnou!" řekla a v komoře nadzvedla víko truhly:"Vytáhni si jablko." A když se Emilian sehnul do truhly pro jablko, tu matku zloba opanovala a buch! To těžké víko truhlice pustila a chlapcova hlava odletěla a spadnula mezi červená jablka. Matku zloba rázem přešla a obestřela ji hrůza: "Jak se ho teď zbavím??" Sešla tedy dolů do světnice a přinesla z nejspodnější zásuvky komody bílý šátek, posadila hlavu na tělo, tím šátkem ji kolem krku ovázala, aby nebylo nic vidět. Pak Emiliana vzala, posadila ho na židli přede dveře domu a do ruky mu dala jablko.
  rzy na to přišla Marlenka do kuchyně k matce, která stála u ohně a míchala něco v hrnci. "Maminko," řekla Marlenka: "bratříček sedí přede dveřmi a je celý bledý, v ruce drží jablko a já ho prosila, aby mi jablko dal, ale on mi ani neodpověděl a já se ho bojím." "Jdi k němu ještě jednou," řekla matka: "a když ti zase neodpoví, tak mu dej pohlavek." Tak šla Marlenka k Emilianovi a řekla: "Bratříčku, dej mi to jablko." Ale ten mlčel, tak mu dala pohlavek, až mu hlava upadla, toho se ovšem převelice vylekala a jala se usedavě plakat; běžela k matce a volala: "Ach, maminko, já jsem bratříčkovi urazila hlavu!" a plakala a upokojit se nemohla. "Marlenko," řekla matka: "copak jsi to provedla? Ale upokoj se, ať tě někdo nevidí, teď už s nedá nic dělat, uvařím bratra na černo."
  ak vzala matka Emiliana, rozsekala ho na kusy, naházela do hrnce a uvařila jako zvěřinu na černo. Marlenka ale stála a plakala a plakala a její slzy padaly do hrnce, že soli nebylo třeba. Tu přišel otec domů, sedl si ke stolu a řekl: "Kdepak je můj synek?" Matka přinesla na stůl velkou mísu s černou omáčkou a Marlenka plakala a zdržet se toho nemohla. Tu se otec znova zeptal: "Kdepak je můj synek?" "Ach," řekla matka: "odešel k prastrýci, že u něj nějaký čas pobude." "Copak tam bude dělat? Ani se nerozloučil." "Moc tam chtěl a ptal se mne, zda by tam mohl šest týdnů zůstat, je tam o něj dobře postaráno." "Ach," řekl muž: "je mi z toho smutno, měl se alespoň rozloučit." S těmi slovy se jal do jídla a řekl: "Marlenko, pročpak pláčeš? Bratříček se ti přece zase vrátí." "Ženo," řekl otec po chvíli: "to jídlo chutná výtečně, přidej mi!" A čím více otec jedl, tím více mu to chutnalo a chtěl přidávat a stále říkal: "Dej mi více, pro vás to není, jen jako by to vše pro mne bylo." A jedl a jedl a kosti házel pod stůl, až tam ležely všechny.
  arlenka šla ke své komodě, vytáhla z nejspodnější zásuvky ten nejlepší hedvábný šátek, posbírala pod stolem všechny Emilianovy kosti, zavinula je do hedvábí a vynesla je před dveře a plakala při tom krvavé slzy. Na dvoře položila kosti do zelené trávy pod jalovec, a když tam tak ležely, tu se jí rázem ulevilo a více už neplakala. Tu se počal jalovec třást a větvičky se k sobě a od sebe odkláněly jako člověk, který si radostí mne ruce. Pak strom pojednou obklopila mlha a skrze tu mlhu vzplál oheň a z toho ohně vylétl nádherný pták, který překrásně zazpíval, vznesl se do výše a uletěl pryč. Když pták zmizel, tu byl jalovec jako dřív, jen ty kosti, co pod ním ležely, zmizely. Marlenka byla pojednou plná míru a pokoje, jakoby bratříček stále žil. Šla zvesela zpět do domu, sedla si ke stolu a jedla.
  en pták letěl dál, potom si sedl na střechu jednoho domu a zazpíval:
  lavu mi srazila moje matička, tatíček mnou zaháněl hlad. Marlenka, má drahá sestřička, mé kosti sbírala pak, v hedvábný šátek svinula, pod jalovec položila na matičku zem, co za ptáka krásného já jsem?
  latník seděl ve své dílně a vyráběl zrovna zlatý řetěz, tu uslyšel ptáka, který seděl na jeho střeše a zpíval, a zdálo se mu to překrásné. Vstal, a když šel přes chodbu, ztratil jeden pantofel. Šel ale dál rovnou doprostřed ulice, měl jen jeden pantofel a jednu ponožku, na sobě koženou zástěru a v jedné ruce zlatý řetěz a v druhé kleště; a ulice celá zářila. Zlatník se postavil tak, aby na toho ptáka dobře viděl. "Ptáku," řekl zlatník: "jak krásně umíš zpívat! Zazpívej mi tu píseň ještě jednou!" "Ne," odvětil pták: "dvakrát nezpívám jen tak. Dej mi svůj zlatý řetěz a já ti zazpívám ještě jednou." "Tady," řekl zlatník: "tady máš ten řetěz, jen mi ještě zazpívej." Tu k němu pták slétnul, do pravého pařátku vzal zlatý řetěz, posadil se před zlatníka a zpíval:
  oté pták letěl dál a sednul si na střechu domu jednoho ševce a zazpíval:
  lavu mi srazila moje matička, tatíček mnou zaháněl hlad. Marlenka, má drahá sestřička, mé kosti sbírala pak, v hedvábný šátek svinula, pod jalovec položila, na matičku zem, co za ptáka krásného já jsem?
  dyž švec ten nádherný zpěv uslyšel, vyběhl jen v košili ven přede dveře, podíval se na střechu a musel si dát ruce před oči, aby ho ta záře neoslepila. "Ptáku," řekl švec: "jak krásně umíš zpívat!" Pak zavolal do domu: "Ženo, pojď ven, je tu nějaký pták, který umí překrásně zpívat." Potom zavolal taky svojí dceru, její děti, tovaryše, učedníky i děvečky a oni všichni vyšli na ulici a prohlíželi si toho ptáka, jak byl krásný. Měl překrásná červená a zelená péra, kolem krku obojek z pírek z ryzího zlata a oči mu na hlavě zářily jako drahokamy. "Ptáku," řekl švec: "zazpívej mi tu píseň ještě jednou!" "Ne," odvětil pták: "dvakrát nezpívám jen tak, musíš mi něco darovat." "Ženo, jdi do krámu," řekl švec: "na nejhořejším regále stojí pár červených střevíčků, ty přines sem." Tak žena šla a střevíčky přinesla. "Tady ptáku," řekl švec: "tady máš střevíčky, jen nám ještě zazpívej." Tu pták slétl ze střechy, vzal si do levého pařátku střevíčky, vyletěl opět na střechu a zpíval:
  dyž dozpíval letěl pryč. Řetěz měl v pravém pařátku a střevíčky v levém a letěl dál a dál, až přiletěl k jednomu mlýnu, který vesele klapal klip a klap, klip a klap. U mlýna bylo dvacet pacholků a opracovávali kámen, aby z něj vyrobili nový mlýnský kámen. Tu pták vyletěl na lípu, která rostla před mlýnem, a zpíval: "Hlavu mi srazila moje matička," Tu se jeden pacholek zaposlouchal. "tatíček mnou zaháněl hlad." Tu dva pacholkové ustali v práci a také poslouchali. "Marlenka, má drahá sestřička," Tu se další čtyři pacholkové zaposlouchali. "mé kosti sbírala pak," A pracovalo jich už jen třináct. "v hedvábný šátek svinula," Nyní jen sedm. "pod jalovec položila" Nyní jen pět. "na matičku zem," Nyní pracoval už jen jeden pacholek. "co za ptáka krásného já jsem?"
  u i ten poslední ustal v práci. "Ptáku," pravil: "jak krásně ty umíš zpívat. Zazpívej ještě jednou, ať si to i já celé poslechnu!" "Ne," řekl pták: "já nezpívám dvakrát jen tak, dej mi ten mlýnský kámen a pak ti teprve zazpívám." "Nu," odvětil pacholek: "kdyby ten kámen byl můj, tak ti ho dám." Tu pravili ostatní pacholci: "Když nám ještě jednou zazpívá, jen ať si ten kámen vezme!" Pták sletěl dolů, a těch dvacet pacholků popadlo mlýnský kámen a sochory a páčidly ho zvednulo. Tím otvorem pták prostrčil hlavu a s kamenem jako obojkem kolem krku vyletěl zpět na lípu a zazpíval:
  dyž dozpíval, roztáhnul křídla a v pravém pařátku měl řetěz, v levém pařátku střevíčky a kolem krku mlýnský kámen a s tím letěl k otcovskému domu. Ve světnici seděl otec, matka a Marlenka u stolu a otec řekl: "Ach je mi nějak lehko u srdce." "Ach to ne," řekla matka: "mně je těžko a pojímá mne úzkost, jakoby se schylovalo ke strašlivé bouři." Marlenka však seděla a plakala a plakala. Tu přiletěl ten pták a posadil se na střechu a otec řekl: "Mně je tak veselo a lehko u srdce, venku svítí tak nádherně slunce, je mi zrovna, jako bych měl zase vidět starého známého." "Ach ne," řekla žena: "mne svírá úzkost, zuby mi drkotají, je mi jako bych měla horečku." A Marlenka seděla v koutku a plakala a u očí měla kapesník a plakala, až tím pláčem byl kapesník celý mokrý. Tu si ten pták sednul na jalovec a zpíval: "Hlavu mi srazila moje matička." Matka si ucpala uši a zavřela oči, neboť nechtěla nic slyšet ani vidět, ale v uších jí přesto hučelo, jakoby se zvedla prudká bouře a před zavřenýma očima se jí míhaly blesky. "tatíček mnou zaháněl hlad." "Ach matko," řekl muž: "to je překrásný pták a jak nádherné zpívá, slunce svítí tak oslnivě a voní tu vůkol konvalinky "Marlenka, má drahá sestřička," Tu si položila Marlenka hlavu na kolena a plakala, neustále plakala a muž řekl: "Půjdu ven, musím si toho ptáka prohlédnout zblízka!" "Ach, nechoď!" pravila žena: "Je mi, jako by se třásl celý dům a stál v plamenech." Ale muž vyšel ven a prohlížel si ptáka. "mé kosti sbírala pak v hedvábný šátek svinula, pod jalovec položila na matičku zem, co za ptáka krásného já jsem?"
  ták nechal dolů spadnout zlatý řetěz a ten dosedl na krk jeho otce a seděl mu jak ulitý. Otec se vrátil dovnitř a řekl: "Podívej, co je to za dobrého ptáka, daroval mi tento zlatý řetěz a je opravdu překrásný." Ale žena se tak vylekala, až upadla a čepec ji slétnul z hlavy. A pták se dal znovu do zpěvu: "Hlavu mi srazila moje matička," "Ach, kdybych byla tisíc sáhů pod zemí, abych to nemusela poslouchat!" "tatíček mnou zaháněl hlad." Tu se žena jako mrtvá skácela k zemi. "Marlenka, má drahá sestřička," "Ach," řekla Marlenka: "půjdu ven a podívám se, zda mi ten pták také něco daruje." A vyšla ven. "mé kosti sbírala pak, v hedvábný šátek svinula," A pták jí hodil červené střevíčky. "pod jalovec položila na matičku zem, co za ptáka krásného já jsem?"
  arlenka byla spokojená a šťastná a nové střevíčky si ihned obula, zatancovala si v nich a pak běžela do domu. "Podívejte!" volala: "Já jsem byla tak smutná, když jsem šla ven a nyní jsem veselá. To je nádherný pták! Daroval mi tyhle střevíčky!" "Ne," řekla žena a vyskočila, vlasy ji vstávaly hrůzou: " je mi, jako by měl nastat konec světa! Musím také ven, třeba se mi uleví!" A když matka vyšla přede dveře, hodil ji ten pták na hlavu mlýnský kámen, že ji tento na kaši rozmačkal.
  dyž to otec i Marlenka uslyšeli, vyběhli ven a tu uviděli na místě, kde dříve seděl ten podivuhodný pták, mlžný opar a pak plameny, a když to vše uhaslo, stál tam bratříček. Emilian vzal otce i Marlenku za ruku a ti tři byli spokojení, vešli do domu, sedli si ke stolu a jedli