text: Byzantská říše a její vliv na mincovnictví okolních států...
  Byzantská říše a její vliv na mincovnictví okolních soudobých
  i pozdějších státních útvarů, zemí a národů
  (Upravený obsah přednášky v Národním muzeu přednesené 7.11.1994)
  Byzantská říše vznikla na základě rozdělení Římské říše z její východní části v roce 395 n. l. Nazývala se také Říší východořímskou. Nový název Byzanc se začal používat až po vyplenění Říma Vandaly a pádu západní části říše v roce 476. Hlavní město Byzance Konstantinopol, dnešní Istanbul, bylo založeno západořímským císařem Konstantinem I. Velikým (306 - 337) v roce 324, podle jiných pramenů r. 326. Po něm bylo také nazváno. Hlavním městem Římské říše se stalo v roce 330. Vzniklo na březích strategického Bosporského průlivu na místě bývalé řecké kolonie Byzantion (lat. Byzantium), kterou zde založili Řekové už v polovině sedmého století př. n. l. v rámci kolonizace Egejského moře.
  Vznik nového města byl důsledkem objektivní nutnosti rozdělení říše, která se v průběhu mnoha staletí rozrostla do ohromných rozměrů a stala se z jednoho centra zcela neovladatelnou. Za císaře Traiana (98 - 117 n. 1.) zahrnovala rozsáhlé oblasti Evropy, Malé Asie a Afriky s desítkami nejrůznějších národů, ras, národnostních a etnických skupin. Zcela obklopovala oblast Středozemního moře (Mare Internum) a kromě severního břehu i moře Černé (Pontus Euxinus). Konstantin I. Veliký se snažil především s pomocí Římanů ve střední Itálii a Řeků na východě, dvou nosných etnických skupin, ohromné problémy zvládnout. Pokoušel se o to ve třech rozhodujících oblastech:
  1) Ve vlastní správě říše navázal na správní reformy císaře Diokleciána (284 - 305). Dioklecián se usídlil v Nikomédii a císařskou moc rozdělil mezi čtyři spoluvladaře, kteří vládli z Milána, Ravenny, Sirmia a Trevíru říši rozdělené na dvanáct správních jednotek - diecézí. Řím tak fakticky přestal být hlavním městem. Toto správní rozdělení Konstantin ponechal a sám se usídlil v nově, velkoryse budované Konstantinopoli, kde byly odstředivé tendence k rozdělení říše nejsilnější.
  2) V oblasti náboženství spojeného na východě s helénskou kulturou zrovnoprávnil Ediktem milánským v r. 313 křesťanství jako sjednocující státní náboženství, protiváhu antického pohanství s jeho rozkladným polytheismem, semeništěm všemožných místních bohů a bůžků.
  3) Třetí opatření se týkalo ekonomiky a v ní především opravy mincovního systému, kterým zaváděl stálou kvalitní minci s cílem vytlačit za její pomoci všechny cizí měny obíhající v Římě a sjednotit tak římské hospodářství.
  Všechny Konstantinovy pokusy zachovat jednotu říše skončily však neúspěšně. Kromě její už zmíněné ohromné rozlohy bylo dalším základním problémem přetrvávání otroctví, které se v době počínajícího nástupu pokrokovějšího feudálního řádu v okolních zemích stalo brzdou rozvoje Říma a další příčinou konečného úpadku jeho západní části.
  Zcela jiná situace byla v Byzanci, která vždy včas dokázala reagovat na všechny nové tendence rozvíjejícího se feudalismu v přicházejícím středověku. Také proto Byzantská říše zanikla až po dlouhé tisícileté existenci v roce 1453, kdy turecká vojska 29. května dobyla hlavní město Konstantinopol. Přes dlouhá období stagnace, úpadku a neslavný konec během svého trvání sehrála Byzanc v dějinách lidstva nezastupitelnou úlohu. Především v období bezprostředně po vzniku Východořímské říše na konci 4. století až po rozhraní mezi antickým starověkem a nastupujícím raným středověkem v 5. století byla Byzanc mocnou říší a uplatňovala na tehdejší i pozdější okolní i vzdálenější národy, země i státy silný, mnohdy rozhodující vliv ve všech sférách života. V životním stylu, formách vlády, kultuře, náboženství a
  v neposlední řadě také v ekonomice, jejíž důležitou součástí byla vždy měnová politika, především ražba mincí. Jedna z definic nám říká, že mince jsou dějinami raženými v kovu.
  Proto se chceme zabývat významnou úlohou byzantské měny v tomto dějinném procesu, a to nejen v Byzanci samé, neboť mnohé okolní země byzantské mincování kopírovaly a napodobovaly. Některé z nich téměř až do dneška.
  Vzhled mincí odpovídal zcela nové, svérázné a dosud neobvyklé výtvarné kultuře nazývané dnes byzantinismus. Ten sice navázal na staré antikizující tradice římského realismu, ale záhy se od něj zcela odvrátil k abstraktnímu zidealizovanému zobrazování tváří panovníků, světců i dějů. To mělo přesný účel. Byzantská absolutní teokratická monarchie, která pokládala císaře za náměstky Krista na zemi, jejich schématicky jednotně zidealizované podoby ražené na statisících mincí potřebovala, neboť lidu připomínaly všeobecně uctívané svaté obrazy ikon. Na ražbách se tak objevil nový byzantský životní styl v podobě nového výtvarného slohu - byzantinismu. Ten, i když dostal poněkud pejorativní příchuť za údajné lichocení a podlézání mocným, je viditelným svědectvím, že byzantské mincovnictví vytváří zcela novou samostatnou kapitolu, jejímž završením je vznik raně středověké měny. Ta se stala vzorem pro tehdejší svět.
  Výtvarné provedení mincí na rozdíl od mnohdy až primitivní ražební techniky si stále udržovalo srovnatelně dobrou úroveň. Až na některé poslední bronzové ražby jsou obvykle na aversu mincí schematické obrazy panovníků. Většinou jsou to dvě postavy. Buď celé nebo jejich poprsí. Jsou to císař s císařovnou, císař a jeho spoluvládce, např. následník trůnu, či společně vládnoucí sourozenci. Kolem jsou příslušné opisy, které při schematičnosti postav jsou rozhodující při určování mincí. Postavy jsou odděleny křížem jedno- i dvojramenným, případně jiným emblémem. Na některých mincích bývá postava pouze jedna, snad že panovník vládl sám.
  Na rubové straně ražeb byl zpočátku obraz bohyně vítězství Viktorie. Od dob Justiniána II. (685 - 711) se objevuje žehnající Kristus stojící nebo na trůně. Později Krista střídá čím dál častěji obraz P. Marie, jejíž kult ještě před Byzancí založený se na mincích udržel živý téměř do současnosti, a to zejména v Maďarsku, Rakousku a Bavorsku. Např. v Bavorsku ji v novější době najdeme na mnoha tolarových ražbách a medailích od 18. století až po spolkové tolary z druhé poloviny 19. století. Na všech dominuje obraz Panny Marie s Ježíškem a opis PATRONA BAVARIA. V Rakousku a Maďarsku se udržel kult P. Marie dokonce ještě déle. V Rakousku na 5 a 100 šilincích v létech 1936 a 1938, v Maďarsku na dvoupengö raženém do roku 1939.
  Na líci byzantských ražeb a ražeb těch států, které byzantské vzory převzaly, se kromě panovnického páru začínají objevovat dvojice panovník - světec, případně na líci panovník, na rubu světec. Jde o Krista, P. Marii nebo domácího světce. V Benátkách to byl sv. Marek,
  v Uhrách sv. Štěpán, později sv. Ladislav, u nás na některých denárech sv. Václav.
  Motiv dvou postav byzantského typu, jaké se razily v Byzanci už v 7. a 8. století, se objevil na dvacetikoruně slovenského klerofašistického státu ještě v roce 1941. Jsou to vzpřímené postavy věrozvěstů Konstantina (Cyrila) a Metoděje s dvouramenným křížem uprostřed a atributy boje křesťanství s pohanstvím. Věrozvěsty - misionáře s úkolem šířit křesťanství vyslal do Rastislavovy Velkomoravské říše byzantský císař Michael III. v roce 863.
  Ing. Marco ve své populární knize Jak sbírat mince píše: "Po rozdělení Římské říše se rychle měnil vzhled mincí východní části, později nazvané Byzancí. Mince dostávají obrazy slavnostně strnulé, nastupuje plně křesťanská symbolika, císař je později vystřídán postavou Krista, nebo alespoň Pannou Marií ... ".
  Silný vliv byzantského mincovnictví je zřetelný na stříbrných a zlatých mincích kyjevského knížete Vladimíra I. z konce 10. století, později na děngách Moskevské Rusi i bojarské republiky Novgorod ze 14. a 15. století. Dále jsou to bronzové ražby uherské, stříbrné benátské, srbské a bulharské z 12. - 14. století. Na východě v Malé Asii na dnešním území Turecka, Íránu a Afganistanu pak velké bronzové ražby seldžuckých Turků z 11. - 13. století svými obrazy a hmotností připomínající byzantské vzory z 6. století. Pozoruhodné jsou především tím, že na těchto islámských ražbách z 12. století se několikrát objevuje obraz Panny Marie.
  Pro nás ovšem je také zvlášť zajímavý vliv Byzance na prostor Velké Moravy v 9. a 10. století, výrazně se projevující na některých hmotných památkách, i když na Velké Moravě nevznikla ražba mincí. Ještě více pak na krásné denárové ražby českého přemyslovského státu z 12. století, ovlivněné románským stylem s četnými byzantskými prvky. O nich píše zasvěceně PhDr. Jarmila Hásková, CSc. ve své studii Česká mince v době románské (Chebské muzeum 1975).
  Sám nový, neobvyklý vzhled byzantských mincí však v jejích oblíbenosti a touze okolních zemí je získávat a napodobovat rozhodující úlohu nehrál. Ta spočívala především v jejich spolehlivé a stálé vnitřní hodnotě, kterou Byzanc opřela o solidus, zlatou minci o vysoké ryzosti téměř nelegovaného zlata. Solidus kromě mnoha jiných dobrých věcí převzala východořímská říše od Konstantina I., který solidus dal razit v roce 324 jako 72. díl početní a hmotnostní jednotky římské libry o hmotnosti 327,45 gramu v rámci snah o úpravu mincovního systému. První ražby solidu však byly uskutečněny už v roce 314 v Trieru (Trevír). Zde se údaje v německé odborné literatuře rozcházejí s ruskými, neboť zatím co Němci uvádějí, že od tohoto roku obíhal ve východní polovině říše, Rusové tvrdí naopak, že to bylo v její západní části.
  Na rozdíl od úpadkové západní části říše vydržel solidus v Byzanci téměř beze změny až do jejího konce. Během celé doby došlo jen k malé redukci jeho hmotnosti z 4,55 na 4,25 gramu zlata, aby se vyrovnal solidům napodobovaným okolními zeměmi v této nižší váze. Podle německé práce Lexikon der Numismatik k tomu došlo za císaře Michaela VII. ( 1071 - 1078) " .. leichte Schwankungen unter Michael VII". Solidus se razil též ve zlatých dílech. V polovinách, latinsky zvaných semisy (semissis) a třetinách, jež se nazývaly triensy (tremissis).
  Stříbrným ekvivalentem solidu bylo na západě dvacet a na východě za Konstantina I. okolo roku 324 dvacet čtyři ražených stříbrných mincí zvaných silikvy (siliguae) o hmotnosti 1/144 římské libry (2,274 gramu). Tím se tehdy na dlouho ustálil hmotnostní poměr zlata ke stříbru a mírně kolísal od poměru 1 : 10, 1 : 12, maximálně 1 : 14. Měnová soustava Byzance založená na zlatě byla určena hlavně pro zahraniční obchod, pro potřeby dvora a vyplácení nájemného vojska, žoldnéřů. Odvozením od slova solidus vznikly vzápětí nové slovní výrazy, např. slovo solidní ve významu stálý, spolehlivý, pevný, masivní, soldo - žold, z toho pak soldáci - žoldnéři atd.
  Byzanc si však musela vytvořit kromě zlaté měny pro svou čím dál rozsáhlejší domácí drobnou směnu a potřeby vnitřního peněžního oběhu druhou měnovou soustavu, založenou na mědi a bronzu. Byla to ražba měděných a bronzových follisů. Follis je latinský název, znamená
  v překladu měšec, tj. váček peněz. Těchto peněz, latinsky nummi, obsahoval follis čtyřicet. Označovány byly na reversu velkým písmenem M. Postupně byly raženy též díly follisu, jeho poloviny, čtvrtiny a osminy v podobě mincí v nominálech 20, 10, 5 a později i 2 nummi. Poloviny follisu nesly obvykle písmena N nebo K, čtvrtina - deka I, osmina - penta E nebo V, dvě nummi B. Na mincích však byla i písmena další, označující mincovny, které je razily. Ty byly ve všech důležitých místech a provinciích rozsáhlé říše. Kromě metropolitní mincovny v Konstantinopoli, egyptské Alexandrie je razila i Antiocheia ve staré Sýrii (dnes turecká Antakya), mincovna na Kypru, Saloniki v Dalmácii, Cherson na Dněpru, Kyzikos v Malé Asií, Theuopolis (bývalá Antiocheia do změny názvu po velkém zemětřesení v roce 528). Mince jsou označeny zkratkami z počátečních velkých písmen příslušných mincoven, jako COM, AAE, ANT, KVIIP, TC nebo TS, XEP, KYZ, THEUP.
  Řada byzantských měděných a bronzových follisů začíná za císaře Anastásia I. (491 - 518), který jimi nahradil až dosud obíhající drobné bronzy již nedostačujících nízkých hodnot. Ucelenou mincovní soustavu z follisů vytvořil poté Justinián I. (527 - 565), který nechal razit jejich výše uvedené díly. Od roku 538 byl na reversu follisových ražeb navíc označován římským číslováním příslušný právě probíhající rok (ANNO) panování toho kterého císaře. Toto důležité pomocné datování se ovšem vyskytuje jen do doby císaře Konstanta II. (641 - 668). Poté už jen porůznu, spíše ojediněle do r. 730.
  Důsledky politického a ekonomického slábnutí a postupného úpadku Byzance postihly zcela zákonitě s výjimkou zlatého solidu také ostatní byzantskou měnu. Měděné a bronzové follisové mince byly od 9. století postupně menší a lehčí. Nakonec se počaly razit často nejen bez schematických obrazů vládců, ale pro jejich identifikaci nepostradatelných opisů, takže jejich určení bývá velmi obtížné a většinou zcela nemožné. V numizmatické terminologii jde o tzv. mince anonymní. Proto jsou dnes nazývány prostě malé, střední nebo velké bronzy, neboť jejich skutečný název se nedochoval. Přijatou technikou jedním úderem ražby na více kusů střížků položených na sebe to byly už jen slabé, miskovitě prohnuté plíšky s nepravidelnými, popraskanými, roztřepenými a nezřídka silně rozeklanými okraji. Téměř všechny pozdní bronzy přibližně od 12. století byly ořezávány či ostříhávány proto, aby byl z odstřižků získán kov, kterého byl zřejmě nedostatek. Ještě mnohem víc to platilo o stříbru, neboť silně ořezaných torz stříbrných mincí se zachovalo velice málo a na numizmatických trzích, pokud se vůbec objeví, jsou velmi ceněny. Jde pravděpodobně o silikvy, stříbrné díly zlatého solidu, která byl přibližně v 10. - 13. století dál ražen v podobě široké a tenké zlaté misky o průměru cca 30 mm zvané nomisma, řecky scyphatus.
  Jinak se v Byzanci v 11 . - 13. století zhotovovaly už jen nedbale ražené, neidentifikovatelné bronzy v důsledku jejího všeobecného úpadku, zatím co ostatní okolní země, především Benátky, další italská města, Srbsko a Bulharsko razily od počátku 13. století stříbrné groše nazývané grosso. Tyto mince měly různé přívlastky. V Benátkách to byl tzv. grosso matapan. Např. v létech 1312 - 1328, kdy byl panujícím dóžetem Giovanni Soranzo, byla jeho hmotnost 2,15 gramu, v Srbsku za knížete Štěpána Uroše I. (1273 - 1276) 1,95 gramu. V Bulharsku groše razil car Jan Asén (1331 - 1371) a vážily už jen 1,10 gramu. Následující car Ivan Šišman ke konci 14. století razil navíc drobné stříbrné půlgrošíky, na jejichž rubu výrazně vynikají dvě drobounké hlavičky žehnající Madony s Ježíškem.
  Vzhledem k tomu, že s přicházejícím koncem tisícileté existence Byzance její mincovnictví končilo, můžeme provést rekapitulaci, jaké dědictví v oblasti ražby mincí nám předala a zanechala.
  Viditelné je to především ve vnějším vzhledu mincí, kde za pomoci ikonografie nacházíme prvky byzantského stylu ražeb, které se jednotlivě dochovaly až do našeho věku.
  Dále v názvech mincí mnoha zemí, které mají původ v Byzanci, ale i mnohem starší, neboť jejich kontinuita sahá hluboko do Říma. Je to především římský denár - denarius (nummus) grossus z roku 211 před. n. l., z něhož byly pravděpodobně odvozeny názvy pozdějších grošů (grossi). Nejznámější z nich byly francouzský, ražený v 13. století v městě Toursu, latinsky grossus turonensis, a především náš slavný kutnohorský groš - grossi pragenses, ražený prvně za Václava II. v roce 1300. Ten, ražený též za jeho nástupců, se stal víc jak po dvě staletí hlavním mezinárodním platidlem ve střední Evropě a byl často napodobován okolními zeměmi.
  Groše se zachovaly téměř do poloviny našeho století, i když jen jako prakticky bezcenné nejdrobnější hliníkové a měděné mince v měnových soustavách Polska a Rakouska.
  Nebyly to však jen groše. Od zlatého solidu odvozují někteří badatelé dnešní název šilink, i když jiní numizmatici spíše od byzantské mince silikva. Z byzantského follisu vznikly arabské názvy v oblasti islámského mincovnictví. Z nich jsou nejznámější: fals, fels, fils.
  Důležitou úlohu sehrála zvláště římská libra (327,45 gramu), která se stala hmotnostním, ale také hlavním početním základem ražby mnohých současných mincí. Francký král Karel I. Veliký (742 - 814) měnovou reformou v roce 780 její váhu zvýšil a později za další staletí prošla v různých zemích mnohými dalšími změnami. Přesto libra (francouzsky livre) až do zavedení desítkové soustavy (u anglické libry
  v roce 1971) se při dělení na nižší dílčí nominály, šilinky, pence, systémem 1 : 20 : 240 přímo, či nepřímo o římskou libru opírala. S názvem libra (anglicky pound) se dodnes setkáváme, a to jmenovitě díky britské libře nejen v Evropě, ale v desítkách zemí bývalých anglických kolonií a Britského společenství národů ve všech světadílech.
  Tolik jen velice stručně o významu Byzance ve všeobecných světových dějinách peněz.
  K doporučené literatuře:
  V bohaté literatuře najdeme příkladů o spojitosti Byzance s dneškem velmi mnoho. Je obsažena ve všech encyklopediích antiky a starověku s jejich rozsáhlým mapovým materiálem, speciálně pak ve všeobecných dějinách Byzance a v mnoha vědeckých pracích desítek autorů, historiků i vědců dalších oborů z řady zemí.
  Tato literatura se často dotýká též byzantské numizmatiky. Je však nutné připomenout, že v našem případě jde pouze o její výběr. Jsou to následující práce:
  H 1 i n k a, Bohuslav - R a d o m ě r s k ý, Pavel: Peníze celého světa. Mladá fronta, Praha 1987.
  F e n g 1 e r, H. - G i e r o w, G. - U n g e r, W.: Lexikon der Numismatik. VEB, Berlin 1976.
  Z v a r i č, V.V. : Numismatičeskij slovar. Izdatělskoje objediněnije Višča škola, Lvov 1975.
  H á s k o v á, Jarmila: Česká mince v době románské. Chebské muzeum, Cheb 1975.
  H á s k o v á, Jarmila: České, moravské a slezské mince 10. - 20. století. Pražské groše (1300 - 1526). Národní muzeum v Praze, Česká numismatická společnost, 1991.
  M a r c o, Jindřich: Jak sbírat mince. Mladá fronta, Praha 1972.
  S e j b a l, Jiří ml.: Výstava Antické mincovní umění. Městské muzeum Praha, 1988 - 89.
  S e j b a I, Jiří ml.: Počátky českého mincovnictví, příloha Zpráv brněnské pobočky ČNS č. 5/92.
  S p a s k i j, I. G.: Russkaja monětnaja sistěma. Leningradskaja tipografia imeni A. M. Gorkovo, Leningrad 1970.
  Vážní zájemci o byzantskou problematiku v uvedených pracích a jejich odkazech najdou širokou paletu další potřebné literatury. Písemné prameny byly mimořádně vhodně oživeny původním hmotným materiálem, deseti mincemi ze zbytku nálezu v počtu 26 kusů byzantských mincí a 11 exemplářů ražeb kmenů seldžuckých Turků, jež jsem osobně získal od bezprostředního nálezce Václava Kotrbatého z Rožmitálu, který žil v létech 1892 - 1967. Ten je nalezl 20. září roku 1925 za pošmourného deštivého dne v dalekém Kurdistánu v městě Diyarbakir, kam jako doma nezaměstnaný dělník odjel pracovat na stavbu leteckých hangárů v jihovýchodním Turecku.
  O tom, jak se stal sběratelem starých mincí, vyprávěl kdysi bývalému řediteli příbramského muzea Dr. Otto Bartoňovi. Z jeho vyprávění, publikovaného v roce 1979 (Vzpomínka na řezbáře a sběratele Václava Kotrbatého. In Numismatická Příbram, sborník pobočky ČNS v Příbrami 1979, str. 91 - 103), vyjímáme:
  "Jednoho dne, bylo po prudkém dešti, když jsem šel na staveniště přes hřbitovní pole, viděl jsem ve stružce, kudy tekla proudem voda, několik světle zelených plíšků. Zvedl jsem je a poznal, že jsou to jakési starodávné měděné mince, na kterých jsem stěží rozeznal několik písmen a poprsí neznámého vladaře ... Po práci jsem peníze vyčistil a přečetl dobře čitelné nápisy DN JUSTINIANUS PP V a tak jsem poznal, že jsou to mince ražené za Justiniána, císaře byzantského ... Pro své potěšení i rozptýlení jsem začal sbírat mince systematicky. U vetešníka jsem si koupil francouzský historický lexikon a studoval jsem, kdy který císař nebo král vládl ... a tak se ze mne stal sběratel mincí. Dnes mám již dosti rozsáhlou sbírku. věřte, že nejmilejší jsou ty byzantské, které jsem začal sbírat v Diyarbakiru v opravdu divokém, sluncem rozpáleném Kurdistánu. Pomohly mi překonat mnohou bezútěšnou situaci, když jsem byl opuštěný a nemocný tropickou malárií daleko od domova. "
  O tom, že se Kotrbatý stal erudovaným numizmatikem, svědčí to, že už v roce 1932 všechny nalezené byzantské a seldžucké mince ražené pod byzantským vlivem popsal vlastnoručně na kartotéčních lístcích a určil je až na dvě výjimky správně, jak v roce 1974 potvrdili Rudolf Braun, předseda České společnosti přátel drobné plastiky, a PhDr. Jarmila Štěpková, CSc. z Náprstkova muzea.
  Závěrem mé práce je nutné připomenout, že pouhá třičtvrtěhodinová přednáška o byzantském mincovnictví pochopitelně nemohla být vědeckou studií, ale její smysl a cíl spočíval především v základním seznámení s obdobím východořímské a byzantské říše a v získání dalších zájemců o hlubší studium tohoto pro numizmatiku mimořádně významného tématu. Pokud se tento záměr přednášky podařil, splnila účel,