text: Takový systematizující přístup začleňující Boha jako víceméně ontologickou entitu do lidského poznání a současně ponechávající prostor tajemství je jistě úctyhodný. V jeho světě je Jungův člověk se svou duší začleňován do božského kosmu a otevřen i tajemnému, paranormálnímu světu. Lze uvažovat o proroctvích či telepatii jako možné součástí božského světa, uvažovat, jak „zmenšit vzdálenost, která odděluje mysl od Boha“[30].Bůh je u Junga dokonce „evidentní psychická... skutečnost, což znamená, že ji lze konstatovat... psychicky[31]“.
  Jungův svět uvažuje o vztahu náboženství a psychologie, o „metafyzických pravdách“ a dokonce o určitých stavech lidského vědomí, kdy se předpokládá „zrcadlení subatomárních podmínek, jejichž nezbytnost je třeba vysvětlit pomocí čtyřrozměrného kontinua“[32].
  Obtíže uvedeného přístupu jsme již naznačili: Bůh křesťanské spásy je v tomto pojetí přece sváděn se stát „věcí mezi věcmi“, sice tajemným, ale přece alespoň nějak uchopovaným objektem lidského poznávacího úsilí.
  Nedůvěra k Jungovskému „širšímu“ pojetí spásy působí snad i omezení, charakterizované možná tím, že jak tvrdí White, „Freud deset let zadržoval značné množství takzvaného paranormálního materiálu, aby jak sám uvádí, , nebyl ohrožen náš vědecký pohledna svět‘ “[33].
  My se svým způsobem pokusíme vyhnout začlenit Boha do systému „věcí“ a budeme o Bohu dále uvažovat pouze jako o „Bohu spásy“. Bůh je pro nás určen svou spásonosnou funkcí, reprezentován pro naše úvahy skrze spásonosné dění. Uvidíme později, že se tím neztrácí Bůh osobní, ale nebudeme chtít hovořit o nějakých „božských pravdách“. Bůh je pro konkrétního člověka jen tehdy „pravdou“, jestliže je současně pro něj živou, činnou spásou, Bůh křesťanů přináší spásu skrze důvěru v jeho spásné jednání pro nás, nikoli skrze spekulace o jeho vlastnostech. Necháme-li stranou, jaký Bůh „je“, ale všimneme-li si jeho cest v našem smýšlení a jednání, možná lépe porozumíme i výpovědi „Kdo jedná dobře, je z Boha; kdo jedná špatně, Boha neviděl.“[34]
  Zdrojem poznání, že se spása děje a zdrojem pochopení jejího ovoce bude pro nás biblická tradice, tedy křesťanská tradice kotvící v Písmu. Křesťanská zvěst ve víře zvěstuje, zjevuje dějiny spásy, Písmo je podle křesťanské víry mnohohlasným svědectvím právě o dění spásy. Spása je nám otevírána prostřednictvím sdílení spásonosných zkušeností jiných.
  Kriticky se vymezujeme vůči pojetí, že „zjevení je samo vnímání božských věcí“[35]pokud by to mělo znamenat, že takové „věci“ jsou jaksi pro člověka předchystány a tajemným úkolem člověka je – jistě s Boží pomocí – je „rozkódovat“. Budeme se spíše zdrženlivě držet jakéhosi „barthovského pozitivizmu zjevení“[36]: věřím, že v biblické tradici jsou obsaženy podstatné výpovědi ukazující ke spáse člověka a světa. Místo jejich přesného dekódování je však „apriorně“ předjímáme jako „dané“ ukazatele, které mohou orientovat ke spáse můj vlastní život.