text: Úspěch! Je tu další půlkapitola Mise! A dokonce je dlouhá skoro jako jedna normální kapitola! Vyvěsíme vlajky!
  P.S.: Moc se omlouvám těm, co by radši pokračování Deště, ale slibuji, že jakmile budu příště něco psát, bude to Déšť.
  Šli jsme nějakou chvíli. Netrvalo dlouho a z houští se ozval šelest. Hrklo ve mně, ale snažila jsem se nedat to na sobě znát. To se ale ukázalo jako těžší úkol, než se zprvu zdálo. Nakonec se ale z křoví mezi stromy vynořila Ann a já vydechla snad celý obsah plic. Dívka na nás zůstala překvapeně zírat.
  "No, nadávání slečny Elisabeth je obvykle slyšet na celý les," vysvětlila jsem. Asiatka vyprskla smíchy.
  "Ještě jsem něco chtěla…," zamyslela jsem se, "Jeanette?," oslovila jsem Francouzku, "Prosímtě, udělej něco s těmi svými podpatky. Nejen, že se na tom zabiješ, ale můžou se hodit."
  "Uvidíme." Vzala jsem si od ní boty a na každé z nich jednoduchým pohybem odlomila podpatek. Zbytek jsem jí vrátila. Elisabeth se tvářila skoro jako by to byly její boty, co jsem právě zničila. Měla jsem pořádnou chuť jí jednu vrazit. Místo toho jsem ale přelétla pohledem její oděv a uchechtla se při představě, že v tomhle shání něco k jídlu. Natáhla jsem ruku.
  "Jen si těch svých osmdesát dolarů nech," zaksichtila jsem se, "Ještě ráda budeš měnit. A vůbec," pohlédla jsem na ostatní, "Všichni budeme časem potřebovat něco na sebe a tím myslím nejen boty. Jsou tu chladné noci. A po tom, co najdeme něco k jídlu, budeme muset postavit nějaké domky. Časem bych to viděla na menší vesničku."
  "Nemyslím. I když připouštím, že po jednom dni v tomhle vedru člověku už slušně hrabe," odsekla jsem, "I to je důvod, proč budeme potřebovat něco nového na sebe. V tomhle se asi uvařím."
  "Kudy se tam dostaneme?," zjišťoval celkem pěkný mladík, podle přízvuku nejspíš Australan. Podívala jsem se na Ann. Můj orientační smysl byl totiž naprosto k nepoužití. Typické. Dívka ukázala nějakým směrem, což jsem ani nemohla označit za nějakou ze světových stran, poněvadž jsem neměla tušení, která by to mohla být.
  "Dobře," uznala jsem, "Přerušuji hledání jídla a ostatních. Jdeme k řece." A tak jsme se všichni v houfu vydali směrem, kterým ukázala Ann.
  "Proboha, ty jsou nádherné!," vykřikla a doběhla až k řece. Jedna z koček k ní přišla až úplně na dosah a ocáskem se jí otřela o tvář.
  "Ne, ne, ne, ne, né…" Rozevírala oči čím dál víc a přikrčila se do dřepu. Nakonec se posunovala po mechu, jako by před kočkou ustupovala. Ta ale evidentně nehodlala pochopit Jeanettinu zášť k lesní zvěři a byla stále čím dál blíž. A potom se kočka rozhodla spáchat sebevraždu a skočila Francouzce přímo na klín.
  Lesem se neslo pronikavé zavřeštění a já se div, že neválela na zemi v záchvatech smíchu. Jeanette ječela z plných plic.
  "Sundééjté to ssé měě! To je nápróósto nechutnéé!" A když se konečně odvážila na zvíře na svém klíně podívat, kočka jako by se usmála a prohlásila:
  Jeanette zase zaječela a kočku ze sebe tentokrát opravdu shodila. Vyskočila na nohy a doběhla ke mně. A schovala se mi za záda.
  "Přeci nejsi tak zbabělá, aby ses bála kočky!," domlouvala jsem jí a ukázala na Driu, co mi stála po boku. Když si jí Jeanette všimla, cukla sebou. Nejspíš je tak zbabělá. Liane, francouzčina kočka, nám šla vstříc. Prostě dívku sledovala. Nemohla jsem se nesmát. Přede mnou se zastavila a upřela pohled na Jeanette, jejíž hlava vykukovala za mnou.
  "Nebuď hloupá," zkusila jsem to ještě jednou, "Bude tě chránit." Jeanette rezignovaně prskla a vyšla zpoza mých zad. Liane se na ni spokojeně nalepila a následovala ji při každém dalším kroku. Ztrápenější jsem Jeanette ještě neviděla.
  Otočila jsem se na ostatní. Většinou buď pili vodu z řeky, nebo se seznamovali s kočkami. Obvykle však o poznání tišeji, než Jeanette.
  Ann zamyšleně přikývla a mlčky se vydala po proudu řeky dál. Následovala jsem ji. Netrvalo dlouho a spatřily jsme provizorní dřevěný domek a vyhaslá ohniště. A seděli tam Marco a Vladimir.
  "Kromě zbytku naší sebevražedné expedice taky všechny ty sraby, co zůstali v raketě," přiblížila jsem.
  "Pamatujete, jak jste mě ráno vyhodili ven?" Přikývli. "Málem mě zabila taková obrovská živá věc s pancířem a spoustou očí."
  "Jo, vzpomínám si," ušklíbl se Marco, "Vtáhli tě zpátky v bezvědomí. Ten šílenec, co si hraje na velitele, si to prosadil. Být to na mě, nechám tě tam."
  "Cože?," vyhrkla jsem. Ne na to, že by mě tam nechal, to jsem věděla tak jako tak, ale na toho "šílence, co si hraje na velitele".
  "Ten namyšlenej Američan," vysvětlil. Jistě. Takže Nicholas si prosadil, že mě nenechají umřít při první příležitosti. Možná díky tomu jsem stále na živu.
  Zvedli jsme se a došli podél říčky zpátky ke skupině. V duchu jsem si přeříkávala jména. Rose, Elisabeth, Nicholas, Alícia, Marco, Vladimir, Jeanette, Giulia, Iniath, Trudy, Ann, Nadja, Max, pak tam byl ten kluk, co jsem ho typla na Australana, dál nějaký nejspíš Španěl, pak dva, které jsem nedokázala zařadit nikam, potom jeden Asiat a jeden nejspíš Evropan, ale odněkud ze severu. Nenáviděla jsem Misi. Neměla jsem šanci se ta jména do konce života naučit.
  "Zase ta podivnost?" Přikývla. Byla to ta podivná nemoc, co postihla už i mě. Trochu jen divný pocit, trochu bolest. Nic určitého. Přesto jsem se ale bála, že se to může rozšířit nebo zhoršit. Po chvíli se ale zdálo, že ji to přešlo. Ale Alícia zbledla a posadila se na mech. Zhluboka dýchala. Přešla jsem k ní.
  "Z čímž nemůžeme počítat," doplnila Trudy, která dobře věděla, o co jde od doby, co jsme se s Ann málem zhroutily při hledání přístřeší. Opravdu to nebylo nic příjemného.
  "Je to lepší?," zjišťovala jsem. Mlčky přisvědčila. Místo jakékoliv jiné reakce jsem se postavila, narovnala a přešla někam, kde na mě bylo dobře vidět.
  "Kdo má hlad?!," křikla jsem. Začali vykřikovat jeden přes druhého a najednou vlastně vypadali úplně jako nějaká tlupa neandrtálců.
  "No," připustila jsem, "uznávám, že štěstí mi poslední dobou příliš nepřeje a spíš bych nás zavedla do močálu, než k jídlu, jak se znám…"
  "Karma je pitomost. Kdyby existovala, neplácám se tu na nějaký cizí planetě, ale sedím hezky doma, nebo ještě lépe, někde na královském trůnu."
  "Někdy je potřeba mít dobré sebevědomí. A to zvlášť, když ti ho všechno okolo neustále sráží. Jako například můj úžasný smysl pro orientaci v prostoru."
  Po chvíli jsme dorazili k mrtvole velkého zvířete, kde se mezitím, jak jsme mohli čekat, slezla spousta všelijaké havěti, co měla stejný hlad jako my.
  "No nevím, jak ty, ale já mám hlad. A tohle vypadá na dlouho. Zvlášť pokud bychom měli nechat některé experty se jich zbavovat." Samotnou mě překvapilo, jak moc jsem zlá. Ale já to tak nemyslela. Radši jsem si vzala oštěp, jeden z těch, co jsme vyrobili, a vydala se ke své kořisti.
  "Tohle…je…moje!," zavřeštěla jsem a většinu živých tvorů v bezprostředním okolí mrtvoly jsem oštěpem pozabíjela, nebo jinak zneškodnila. A to během asi minuty. Ostatní zvěř se rozprchla.
  "No co koukáte? Mám jen hlad…!" Po tomhle se všichni přiblížili k mrtvé příšeře a nedůvěřivě si ji prohlíželi. Trudy rozdala nějaké ostré říční kamínky, co měla u sebe, ostatním, co neměli žádné zbraně. Tak nějak místo příboru. Stejně se nikdo moc do jídla neměl. A já věděla, proč. Syrové to vypadalo dost nevábně.
  "No, máme snad trochu dřeva kousek odsud, někdo tam může dojít. A nějak to asi rozděláme, ale potrvá to. Jako včera večer."
  "Tak to ne," zamítla jsem, "Já mám hlad. Půjčíš mi tohle?" Popadla jsem její říční kámen, vytrhla kus suchého mechu a položila ho na kámen. Pak jsem škrtla dvěma kusy kamene a objevila se jiskra. Suchý mech okamžitě vzplál a já se vítězoslavně zaculila.
  "Nezvládneš," konstatovala jsem částečně taky proto, že jsem fandila Maxovi a Trudy jakožto páru. Slušelo jim to spolu, přestože spolu zatím nejspíš noc neměli. Ale hlavně jsem to řekla proto, že mám vlastní zkušenosti. To jsem taky dodala. Němka rezignovaně prskla, ale souhlasila, že Max půjde s ní.
  "Skvěle!," zakvílela jsem a za pár vteřin jsem už seděla u plápolajícího narůžovělého ohně a pekla si maso.
  Po jídle jsem jen prohlásila, že se musíme připravit na večer a na noc. Vrátili jsme se na původní místo tábořiště a konečně se do nějakých těch příprav a staveb zapojili všichni.
  Tato kapitola se mi moc líbila, opravdu. Hodně jsem se u toho nasmála, ale bylo to i napínavé, a moc se těším na pokračování. Jsem ráda, že Tara všechno stále bere tak s nadhledem.
  Jediné, co mi tak tak úplně nesedělo, a na co bych se tě chtěla zeptat, je, jak Tara věděla, že rozdělá oheň tak rychle? S pozemskými kameny by to totiž trvalo i hodiny, a ona přece nemohla vědět, že s tamtěmi to půjde tak rychle...
  Krásná kapitola. :3 Jako vždycky. Jenom mne zarazilo, jakou má Tara sílu - nebo se dají podpatky ulomit tak jednoduše?