text: Když jsem byla malá, můj dědeček bydlel v Německu. V krásném lázeňském městečku hned vedle lesa. On sám to tam doslova miloval. Brával mě k sobě na prázdniny, já jeho lásku bohužel přestala sdílet. Všechno německé bylo skvělé, úžasné, dokonalé a nejlepší...
  Mluvil na mě od rána do večera německy v marné snaze mě něco přiučit. To, že se sám horko těžko domluvil byla jiná věc. Jako teď si pamatuji když v pekařství jako profík objednal místo chleba skříň. Nicméně rodiče a prarodiče mají vždycky pravdu...
  Pondělí odpoledne, sedím si v práci a píši článek. V tom se rozrazí dveře. "Hello" "Good afternoon" odvětím s úsměvem.
  Ten zmizel ještě rychleji, než přišel. Chytla jsem jen "Ich". Vypadám jako bych viděla ropuchu. Německou samozřejmě! Pán je Němec.
  Já umím německy jen dny v týdnu (na preskáčku) a čtyři další slova. Jelikož jsme lékařské zařízení, to že vím jak se řekne chleba, lednice a elektřina mi je doslova a do písmene k prdu!
  Aha, chce si koupit parkovací kartu za sto dvacet korun.... Ještě že člověk nemá nad hlavou komiksovou bublinu. Byla bych za trapku s přehnaným egem.
  Potím se, zelenám a jdou na mě mdloby. Podává mi pětistovku a já nemám na vrácení. "Ajn moment" Hmmm, jsi dobrá, říkám si. Volám kolegyni aby mi fofrem donesla drobné. Hotovo, uffffffffffffffffffff. Vrazím mu do ruky los a culím se na pozdrav.
  Otevírá pusu a na něco se mě ptá. Ale je chytrý, pochopil z mého výrazu (co-to-meleš) a hned demonstrativně říká jméno doktora za kterým jde.
  Odchází dát los do vozu. Má tachykardie se mírní. V tom se rozrazí dveře, přichází můj dojče kamarád a nejde sám...
  Je evidentně velice přátelská a... to snad ne, ráda by si popovídala. Pán jí ovšem velice hbitě chytne za ruku a odtáhne jí k výtahu. On už ví, že by si toho se mnou moc neřekla...