text: Ustanovení čl. 9 nabylo v současnosti na důležitosti v důsledku vydání třetí verze licenčních podmínek GNU GPL ze strany Free Software Foundation, Inc. (viz výše). Nicméně první tři věty tohoto článku mají opět ryze informativní charakter. Z našeho pohledu jsou tak zajímavé pouze poslední dvě věty komentovaného ustanovení. Jejich účinky by měly spočívat v tom, že nabyvateli (pod)licence by měla být dána možnost zvolit konkrétní verzi licenčních podmínek, kterou by se jeho závazkový vztah (s poskytovatelem) ve vztahu k určitému počítačovému programu řídil.
  V souvislosti s tímto ustanovením je tedy nutné zopakovat, že jakékoliv licenční podmínky nemají charakter obecně závazného právního předpisu (nebo jednostranného obecného prohlášení nositele práv), nýbrž že na základě shodných projevů vůle účastníků mohou „pouze“ tvořit část obsahu smluvního ujednání, a to za předpo­kladu, že na tyto licenční podmínky je ve smlouvě odkázáno nebo že jsou ke smlouvě „přiloženy“. Z pohledu českého práva není možný takový projev vůle, který by měl za důsledek, že obligační vztah mezi poskytovatelem a nabyvatelem (pod)licence se řídí současně (alternativně) různými smluvními ujednáními. Navíc v případě, kdy by se měl závazkový vztah řídit budoucí verzí licenčních podmínek, není znění těchto licenčních podmínek smluvním stranám v době uzavírání licenční smlouvy vůbec známo. Ustanovení licenčních podmínek GNU GPL v tomto smyslu je tedy nutno považovat za neplatné pro svou neurčitost.[294]
  S ohledem na skutečnost, že došlo k vydání třetí verze licenčních podmínek GNU GPL, je vhodné zmínit i problematiku změn závazkového vztahu v důsledku jednostranného projevu vůle (jednoho z účastníků takového vztahu). Takováto změna obsahu licenční smlouvy k software (použití pozdější verze licenčních podmínek) je totiž předpokládána v komentovaném ustanovení licenčních podmínek GNU GPL. Otázku změny závazkového vztahu v případě, kdy si proces „jednostranné změny“ strany zakotvily do svého smluvního ujednání, je z hlediska názornosti možné odlišovat od jiných případů změny závazkových vztahů. V právní praxi se s podobnými situacemi můžeme setkat např. v případě smluvních ujednání, které cenu plnění řeší odkazem na (po dobu účinnosti smlouvy) měnící se ceník jednoho z účastníků apod. V oblasti českého práva se touto problematikou výslovně zabývá ustanovení § 269 odst. 3 obchodní zákoníku, který stanoví, že „dohoda o určité části smlouvy může být nahrazena dohodou stran o způsobu umožňujícím dodatečné určení obsahu závazku, jestliže tento způsob nezávisí jen na vůli jedné strany. Má-li být chybějící část smlouvy určena soudem nebo určitou osobou, vyžaduje se, aby dohoda měla písemnou formu …“ Smluvní ujednání, které by mělo umožňovat změnu závazku jednostranným projevem vůle, by tak mělo být považováno za neplatné, a to nejen v oblasti obchodnězávazkových právních vztahů. Změna závazku jednostranným projevem vůle je možná pouze v případech výslovně stanovených zákonem – viz např. ustanovení § 709 odst. 2 písm. d) obchodního zákoníku odkazující na ceník banky (smlouva o běžném účtu): „Smlouva o běžném účtu může obsahovat dále výši nebo způsob stanovení výše úplaty a způsob, jakým tuto úplatu majitel účtu bance zaplatí, popřípadě ujednání, že úplata nebude bankou požadována. Výši úplaty lze sjednat i odkazem na ceník banky.“ Ve vztahu k „přechodu“ na třetí verzi licenčních podmínek GNU GPL tak lze konstatovat, že ke změně práv a povinností mezi nabyvatelem a poskytovatelem licence může v českém právu dojít pouze na základě jejich dohody (na základě smluvního konsensu), tedy tím, že by obě strany změnu licenčních podmínek akceptovaly (ohledně problematiky utváření smluvního konsensu viz čl. 2.6.1.1 této práce). Změna závazkového vztahu pak logicky není možná tím, že dojde ke zveřejnění nové verze licenčních podmínek ze strany třetí osoby.