text: Zvednuté obočí a zjitřená mysl - Časopis Vesmír
  | Vesmír 80, 543, 2001/10
  Nedávno jsem četl rozhovor, v němž známý francouzský neurovědec Jean-Pierre Changeaux debatoval s filozofem Paulem Ricoeurem o lidech, mozcích a etikách. Když přišla řeč na jedno z možných užití francouzského slova esprit – ve smyslu duch, inspirace – následoval přibližně tento dialog: Changeaux: "Takové užití podle mne neodpovídá žádnému dobře definovanému pojmu." Ricoeur: "Řekl bych, že náleží k naší integrální zkušenosti. Proč vypouštíte část lidské zkušenosti?" Changeaux: "Nevypouštím; obejdu se bez toho." Ricoeur: "Uzavíráte se tomu v rámci ontologie, kterou neuznávám." Changeaux: "Ne, ne – neuzavírám se tomu; naopak nechávám věci otevřené." 1)
  Oběma postojům vlastně rozumím. Changeaux je vědec věrný své disciplíně, v ní se chová disciplinovaně a vyhýbá se všemu, co neprochází jejím filtrem jasné definovatelnosti. Ricoeur je filozof, fenomenolog, pro nějž je přirozená lidská zkušenost výchozím tématem a nehodlá se jí uzavírat. Výhodou vědce je, že ve své doméně je doma, ví, na čem stojí, neklopýtá a nebloudí, a pokud klopýtne či zabloudí, snáze to pozná. Předností filozofa je, že může do svého zorného pole zahrnout i onoho vědce, zamýšlet se nad prameny jeho znalostí a zkoumat horizont jeho domény.
  Vybavuje se mi jeden výrok Zdeňka Neubauera: "Vědecké poznání spočívá ve skromném vytváření ostrůvků jasna, řádu, pravidelnosti a přehledné srozumitelnosti uprostřed dramatu bytí." 2) Představuji si, že každý takový ostrůvek je kolonizován určitou komunitou specializovaných badatelů, kteří si mezi sebou rozumějí a své věci si navzájem vysvětlují snáze, než kdyby byli z různých ostrůvků. Ostrůvek je jejich doménou a domovem – oblastí použitelnosti či platnosti osvědčených metod, zákonů, znalostí a jazyka jejich disciplíny, teorie či paradigmatu.
  Pobřeží ostrůvku je ovšem neostré, a navíc se úsilím badatelů všelijak posouvá a přetváří. V naší metafoře je lze považovat za horizont dané vědy – pomyslné rozhraní mezi tím, čemu se v ní ještě rozumí a čemu již nikoliv. Pobřeží však nezeje prázdnotou. Objevují se tu záhady – různé cizí, podivné a tajuplné předměty, ostrovním rozumem nedostižné.
  Vžijeme-li se do pohledu ostrovních badatelů, můžeme pobřežní záhady nahrubo dělit podle typů rozumové nedostižnosti. Jedny jsou vzácné, řídké, skryté, nepravděpodobné a nepochopitelné (ostrované mnohdy ani nevěří, že existují); druhé jsou běžné a časté, jen k nim chybí (možná dočasně) přijatelné vysvětlení; třetí jsou natolik primitivní či elementární, že nemá prostě smysl pro ně nějaké vysvětlení chtít; čtvrté zase připouštějí vícero vysvětlení, mezi nimiž se nedá rozhodnout.
  A to jsem pro jednoduchost nebral v úvahu, že ostrované mohou vědět o existenci sousedních ostrůvků. Co je záhadou zde, může být přirozenou věcí tam. Pak za její existenci, nejlépe i vysvětlení, ručí tamní ostrované, jejichž profesionalitě nelze než důvěřovat. Tak to ostatně v dnešní hyperspecializované vědě chodí.
  Váhal jsem, zda čtenáře zavalit ilustrativními příklady pro jednotlivé typy pobřežních záhad, ale vzdal jsem to. (Ať si to zkusí jako malé cvičení: na jakém ostrůvku a jakého typu rozumové nedostižnosti jsou třeba velký třesk, černé díry, stroje času, kulové blesky, kruhy v obilí, elementární částice, superstruny, hodnoty fyzikálních konstant, ideální kontinua, nekonečna do dáli i do hloubi, Eukleidovy axiomy, hmotné body, mentiony, flogiston, kvantově nelokální jevy, projevy čisté náhody, vědomé prožívání, svobodná vůle, inspirace, akupunktura, homeopatie, účinky placeba, synchronicita, jasnovidnost, telekineze, prekognice, … a chcete-li, třeba i osamělá šlépěj ve sněhu?) 3)
  Vzdal jsem to proto, že by z toho bylo jen velmi náhodné a nekritické třídění. Aby mělo smysl, museli bychom nejprve zmapovat složité souostroví dnešní vědy, prozkoumat meziostrovní vztahy (známosti, důvěry a nevěry), a navíc se ještě vyznat v možných postojích lidí k tajemnu a záhadnu.
  Zkusme se jen zamyslet nad tím posledním. Jak se asi zachová badatel, setká-li se na pobřeží svého ostrůvku s něčím pro něj opravdu tajemným, záhadným, rozumem neuchopitelným? Napadá mě hned plejáda možností, které uvádím v pořadí rostoucího zaujetí pro věc:
  s odporem to vrhne zpět do moře (eliminativizmus, aktivní popření existence);
  bude to prostě ignorovat (neutralita co do existence, nezájem, uzávorkování);
  ponechá to tam jako danost, postulát či parametr a tak s tím bude i zacházet, aniž by to pitval a pídil se po původu či příčinách (neutralita co do vysvětlení);
  bude k tomu hledat "přirozené" vysvětlení – původ či příčinu na svém vlastním ostrůvku (sem patří i odhalování podvodu nebo triku);
  totéž, ale s tím, že je kvůli tomu připraven přehodnotit řadu dalších věcí, třeba i posunout hranici ostrůvku;
  z hladu po vysvětlení se vydá na některý jiný ostrůvek, popřípadě si na něj postaví most (teoretická, vědecká či matematická redukce, zavedení ideálních objektů);
  aby se zbavil návyků svého ostrůvku, založí ostrůvek zcela nový, právě jen pro dotyčnou věc, a tu povýší na ústřední předmět svého zájmu (příkladem je fenomenologická redukce).
  Všimněme si, že s rostoucím zaujetím pro věc stoupá i ochota občas opustit pohodlně domáckou perspektivu vlastního ostrůvku, pozvednout se a pohlédnout na svět trochu i z perspektivy ptačí. Vlastně lépe: Hrát s oběma perspektivami a vědět o tom. Být současně vědcem i filozofem.
  Všimněme si také, že s rostoucím zaujetím pro věc se vytrácí dědictví pralesa, v němž tvorové, uzří-li příšeru, mohou jen volit mezi útokem a útěkem. Člověk zvedne obočí ve vstřícném údivu. A zjitří svou mysl.
  1) J. P. Changeaux, P. Ricoeur: What Makes Us Think? Princeton University Press, Princeton 2000, s. 173.
  2) Z. Neubauer: "O povaze bytí", In: [Hostina, Sixty-Eight Publishers, Toronto 1989, s. 122. Též In:] Zdeněk Neubauer: Smysl a svět (ed. Jiří Fiala), knihovna Ceny VIZE 97, sv. 3, Praha 2001.