text: Vlna kritiky se snesla na hlavu šéfa sněmovny Václava Klause za jeho vystoupení minulou středu před poslanci Evropského parlamentu. Bouřlivá výměna názorů poznamenala i páteční jednání poslanců. Jak ale uvádí Zdeněk Vališ, vypeskovat si tentokrát zasluhují spíše Klausovi kritici.
  Čím vlastně Klaus tak rozhořčil své kritiky, prezidentem Havlem počínaje, čtyřkoalicí a částí sociální demokracie konče? Zopakoval prostě před poslanci Evropského parlamentu své známé výhrady proti nejasné unifikaci kontinentu, proti centralizaci a nadvládě byrokratů v Bruselu, proti vytváření superstátu se socialistickými sklony. Nic víc, nic míň. Řekl nahlas jen to, co říkají mnozí jiní jen šeptem, a o čem se v samotné unii vede už léta ostrá diskuse. Na to má plné právo. Nebo snad Klausovi kritici vyznávají staré římské úsloví Quod licet Jovi, non licet bovi? Jsou jedni kritizovatelní a druzí nedotknutelní? Když loni pronesl český ústavní činitel, ministr zahraničí Jan Kavan, v Bruselu na rozdíl od Klause silně profederalistický projev o budoucnosti Evropské unie, nikdo ho za to nekritizoval, ačkoliv nehovořil jménem celé české politické scény ani náhodou. Dostal snad od české politické scény mandát prezident Václav Havel, když nastiňoval před poslanci Evropského parlamentu svou vizi budoucí podoby Evropy? A kdo dal prezidentu Havlovi mandát zpochybňovat v rozhovoru s rakouským prezidentem Klestilem tzv. Benešovy dekrety a tím i oficiální linii České republiky?