text: Dívat se na svět lze všelijak. Zdá se, že nejlépe by to mohlo jít přes růžové brýle. Potom ale může nastat problém, když je sundáte. My na to půjdeme jinak - od lesa. Od lesa, u kterého stojí horská chata s rozhlednou a názvem Onen Svět. Porozhlédnout se z Onoho Světa jistě přinese leccos zajímavého.
  Rozhodování o tom, že skončíme na Onom Světě nebylo jednoduché. Alternativou bylo ubytování v zámecké restauraci Červené Lhoty s výhledem na zámek. Nakonec jsme zvolili drsnější místo na dohled od České Sibiře, které slibovalo pestrou krajinu plnou zatoulaných balvanů a dalekých výhledů.
  Mizerné páteční počasí nám neumožnilo odjet a tak do Petrovic u Sedlčan vyrážíme v sobotu po ránu. Čeká nás zajímavá 27 km dlouhá naučná stezka s 20 informačními tabulemi. Geologické podloží Petrovic tvoří hlubinné vyvřeliny středočeského žulového plutonu, ve kterém erozní činnost vody vytvořila ve čtvrtohorách mnoho izolovaných balvanů, vytvářejících zvláštní krajinné dominanty.
  Prvním z nich je Vrškámen, mohutný balvan označený za viklan. Bohužel je na nedobře dostupném poli, a tak si o něm jen něco přečteme na informační ceduli u trasy a fotím ho z povzdálí. Cesta k Obděnicím vede kopcovitou krajinou s výhledy. Ves je jednou z nejstarších a nejvýznamnějších na Sedlčansku. Již v roce 1167 je v písemnostech připomínán držitel zeman Obiden. Nejstarší památkou je zde románský tribunový kostel Nanabevzetí Panny Marie. Obděnice jsou také místem, kde si nechal vybudovat hrobku Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan. Jestli zde opravdu spočinul, však není známo. Zatímco procházíme kolem zbytků staré tvrze, ze severu se na nás ženou černé mraky. Nezbývá než na bundy nasadit i pláštěnky. Ani dnes není počasí zrovna ideální. Jdeme zachumlaní kolem Obděnického rybníku k Žemličkově Lhotě a déšť postupně přechází ve sněžení. Tato ves byla původně posazena mezi mohutnými žulovými balvany, ale ty byly postupně využity jako stavební materiál v době, kdy původní roubené domky nahradily zděné.
  Za obcí nás potěší modrá obloha a především soubor kamenných obelisků. Ten nejslavnější se jmenuje Husova kazatelna a jde o volně pohyblivý viklan. K tomu abyste ho rozhoupali však potřebujete velkou sílu. Nám se to nepovedlo. V blízkém okolí nacházíme i další zkamenělé útvary s názvy Žába, Pecen chleba a Hřib. Jeden z balvanů nám chvilku poslouží jako jídelní stůl, ale aprílové počasí znovu žene dešťovou přeháňku. Procházíme lesem plném mnoha dalších oblých kamenů. Na rozcestí se rozhodujeme pokračovat do obce Skoupý po modré. U vsi byl odedávna dobýván vápenec a dnes je zde velký lom. V minulosti bylo ze zdejšího vytěženého vápence v milířových pecích páleno vápno.
  Ve Skoupém se znovu vracíme na naučnou stezku. Jdeme po louce pod svahy Kozince, kde vápencové podloží a jižní expozice terénu umožnila výskyt mnoha teplomilných druhů rostlin a květeny skalních stepí. Porost zde tvoří především svída krvavá, a jak se od majitelů dovíme, jsou dnes k jeho rozvolnèní využívány kozy a ovce. Stoupáme rovnou na hřebínek a míjíme tak níže položenou Divišovu jeskyni devonského stáří, která je v dubnu ještě uzavřená. Stezka vede dál svahem zpět nad Skoupý. Ochuzená vápencová půda zde vytváří krasovou planinu jako miniaturu Silické planiny ve Slovenském krasu. Nyní všude žlutě září prvosenky.
  Naučná stezka odbočuje k vrcholku Křemenice (578 m n. m.), který vynecháváme, a cestu si zde zkracujeme. Brzy jsme na plošině z krystalického (mramorového) vápence - Jarnici. I zde je několik jeskyní z nichž nejvýznamnější je Velikonoční. Ta je mimo běžné sintrové výzboby s drobnými hůlkovitými stalaktity a záclonkami pokryta i několik cm tlustou vrstvou nickamínku, tedy hmotou skládající se z vody a jemných krystalů uhličitanu vápenatého. Okolí je přírodní památkou Štola Jarnice. Sestupujeme do Týnčan a odtud hlubokým sevřeným údolím malého potůčku k Radášovu Mlýnu.
  Zde po lávkách několikrát přecházíme potok Brzinu k Červenému Mlýnu. Tento mlýn patří k nejstarším a největším v okolí. Již v roce 1544 se o něm zmiňuje rytíř Jiřík z Krašovic. Název je odvozen od zdejší červené zlatonosné rudy, která byla v mlýně drcena. Zlato se rýžovalo i z říčky Brzina a byly z něho raženy mince již za Jana Lucemburského.
  Od Červeného mlýna se stezka obrací zpět k Petrovicím. Projdeme kolem dalšího mlýna a od vísky Rybníček tvrdě stoupáme na Kuní. I tato ves je velmi stará, prameny ji připomínají v roce 1369, kdy zde stávala tvrz. Zvláštností je také geologické složení vzniklé za vysokých teplot z magmatického ložiska. Nedaleko odsud byl díky tomu těžen rohovec, využívaný na pomníky a stavby.
  V Kuní u kapličky nalézáme XIV. zastavení křížové cesty, která sem vede z 2 km vzdáleného Kuníčku. Její autor akademický sochař Kodym vytesal symboly křížové cesty do kamenů, tolik typických pro tuto krajinu. Od Kuníčku se již vracíme do Petrovic.
  Strávit noc na Onom Světě se na první pohled jeví jako rouhání. Pokud však toto místo nedaleko Klučenic navštívíte, jistě se budete rádi vracet. Turistická horská chata se sousední rozhlednou a výbornou kuchyní vytváří domácí atmosféru, na kterou se nezapomíná. A to i přesto, že my po únavné celodenní túře moc dlouho neponocujeme.
  Zajímavá naučná stezka Na Onen Svět, která zde končí, je dlouhá 66 km a přichází sem od Týna nad Vltavou z rozhledny Semenec. Vede údolím Lužnice, aby překročila řeku po řetězovém mostě u Stádlece, pokračovala k Milevsku a dále na Onen Svět.
  Co si nenecháme večer ujít, je západ slunce z Langovy rozhledny. Z plošiny rozhledny soumrak zakrývá Boubín s Bobíkem, vrcholy které jsme rozpoznali již z okna našeho pokoje, a k nim se přidávají další blízké i vzdálené vrcholy a horské hřbety. Hezky je vidět zámek Orlík a také nedaleký výrazný kostel na Makové hoře. Ten nás dokonale fascinuje a rozhodneme se k němu zítra vydat.
  Ráno po vydatné snídani přejíždíme k hrázi Orlické přehrady, kde na nás čeká dopolední pobřežní trek. Přecházíme vysokou hráz a po žluté značce míříme do Solenic. Na rozdíl od včerejšího pochmurného nebe máme nad hlavou azuro. Po obloze pluje pár bílých mráčků a hřejivá žlutá koule. Jako by nám chtěla vynahradit včerejšek.
  Po můstku u Solenice přecházíme Vltavu a noříme se do lesnatého svahu. Zelená značka vede úzkou stezkou kolem řeky a my musíme dávat pozor, abychom neskončili na její hladině. Brzy začínáme stoupat k bunkru - Řopíku, který má důkladně zabetonované všechny vstupy. Podle mapy jsme měli jít stále kolem břehu. Ocitáme se tak na hřebeni Varty (393 m n. m.). Trasa je zřejmě změněna díky zdejším pastvinám. Bohužel proto vidíme protější skalnatý svah Podkovy pouze zdálky.