text: VII. | Patrik VLK
  23. dubna 2012 v 21:53	| George Orwell	| Literární tvorba
  Nicméně koncem ledna začalo být jasné, že bude nutné nějaké zrní opatřit. Napoleon se tou dobou objevoval jen málo na veřejnosti, trávil celý čas v domě, hlídaný u každých dveří svými psy. Když se objevil, byl to spíše obřad - kráčel v doprovodu šesti psů, kteří ho neprostupně obklopovali a hrozivě štěkali na každého, kdo se snad příliš přiblížil. Často se stalo, že se neobjevil ani v neděli dopoledne, svoje příkazy předával prostřednictvím nějakého jiného prasete, obvykle Pištíka.
  Když to slepice uslyšely, spustily hrozný nářek. Byly už dříve upozorněny, že tato oběť možná bude nutná, ale nevěřily, že k tomu někdy skutečně dojde. Protestovaly, že odeberou-li se jim nyní vejce, bude to vražda, protože se právě připravují pro jarní reprodukci. A tak poprvé od doby, kdy byl vyhnán pan Jones, se na farmě vyskytlo něco, co připomínalo vzpouru. Pod vedením tří mladých černých minorek se slepice odhodlaly postavit se Napoleonovým záměrům na odpor. Jejich protest spočíval v tom, že vyletěly na stropní trám, odkud snášely vejce, která se pochopitelně rozbíjela o podlahu. Napoleonova reakce byla rychlá a nelítostná. Nařídil okamžitě zastavit slepicím příděly zrní a pohrozil trestem smrti každému zvířeti, které snad bude přistiženo, že jim podá i jen jediné zrníčko obilí. Na dodržování těchto rozkazů dohlíželi psi. Slepice vydržely pět dní, pak kapitulovaly a vrátily se zpět na svoje kukaně. Během této doby devět slepic zemřelo. Byly zakopány v sadu a rozhlásilo se, že zemřely na slepičí mor. Whymper se o této záležitosti nedověděl nic: vejce byla dodávána dle smlouvy, jednou týdně je odvážela hokynářova bryčka.
  Začátkem jara náhle vyšla najevo otřesná skutečnost. Kuliš navštěvuje tajně farmu pod pláštíkem noci! Zvířata byla tak rozrušena, že v noci téměř nemohla spát. Jak se říkalo, pod příkrovem temnoty se vždy připlížil a páchal všemožné nepravosti. Kradl zrní, převracel konve s mlékem, rozbíjel vejce, šlapal po sadě, ohryzával kůru ovocných stromků. Cokoliv se nepovedlo, kladlo se obvykle za vinu Kulišovi. Rozbilo-li se okno či ucpal odtok, vždy se našel někdo, kdo řekl, že v noci přišel Kuliš a provedl to; když se ztratil klíč od zásobárny, byla celá farma přesvědčena, že Kuliš ho hodil do studny. Podivné ovšem bylo, že zvířata tomu věřila i poté, co klíč byl nalezen pod pytlem zrní. Krávy jednomyslně odpřisáhly, že Kuliš se vplížil v noci do stájí a ve spánku je vydojil. Také se říkalo, že krysy, s nimiž byly přes zimu dost potíže, jsou s Kulišem ve spojení.
  Napoleon prohlásil, že Kulišovy činy bude třeba plně prošetřit. V doprovodu svých psů provedl důkladnou inspekci všech budov farmy; ostatní zvířata ho sledovala z uctivé vzdálenosti. Každých pár kroků se Napoleon zastavil a pročichal zem, zda nenese stopy po Kulišovi. Pročenichal všechny kouty, stodolu, stáje, kurníky, zelinářskou zahradu. Kulišovy stopy zjistil téměř všude. Vždy zaryl rypák do země, několikrát zafuněl a pak ze sebe vyrazil: "Kuliš! Byl tady! Zřetelně ho cítím!" Při slově "Kuliš" všichni psi krvežíznivě zavrčeli a vycenili špičáky.
  Zvířata byla ohromena. To byla ohavnost, nekonečně přesahující zkázu větrného mlýna. Několik minut trvalo, než se jim podařilo vůbec tuto skutečnost strávit. Všichni přece ještě měli v paměti - vlastně mysleli, že mají v paměti - Kuliše při Bitvě u kravína - jak je v čele útoku, jak je všechny povzbuzuje, jak se nezastavuje ani v momentu, kdy byl zasažen broky z Jonesovy pušky. Nedokázali si nejprve dát dohromady, jak přitom mohl být na straně pana Jonese. I Boxer, který se jen zřídkakdy tázal, byl zmaten. Ulehl, zavřel oči a usilovně se snažil uspořádat si myšlenky.
  "Náš Vůdce, soudruh Napoleon," oznámil Pištík velmi pomalu a zřetelně, "kategoricky prohlásil - "kategoricky", soudruhu - že Kuliš byl Jonesův agent od úplného počátku - ano, a ještě dlouho před tím, než se na Revoluci vůbec pomyslelo."
  Zvířata se stulila kolem Lupiny. Z pahorku, kde ležela, krásně přehlédla okolní krajinu. Měla na dohled větší část plochy Farmy zvířat - dlouhou pastvinu, táhnoucí se až k silnici, louky, lesík, napajedlo, pole se zelenajícím se ječmenem a červené střechy budov statku s dýmem, stoupajícím z komínů. Byl krásný jarní večer. Travinami a křovinami živého plotu pronikaly zářivé paprsky zapadajícího slunce. Snad nikdy se jim farma - a s trochou překvapení si zvířata uvědomovala, že to je jejich vlastní farma, majetek výlučně a jen jejich - nezdála být tak nádherným místem pro život. Lupina shlížela z pahorku, oči zalité slzami. Kdyby vyslovila, co jí procházelo hlavou, pak by říkala, že když se před léty rozhodla bojovat za svržení lidské rasy, takhle si budoucnost nepředstavovala. Že po takových scénách hrůzy a krveprolévání oné noci, kdy je poprvé starý Major vyzýval k Revoluci, netoužili. Pokud ona sama nějak viděla budoucnost, pak to byla budoucnost, ve které by společnost zvířat byla osvobozena od hladu a biče, zvířata si byla navzájem rovna a každé pracovalo podle svých schopností, slabší byla ochraňována, tak jako ona chránila ztracená kačátka tu noc, kdy mluvil starý Major. Místo toho - a nikdo neví proč - se zvířata dočkala času, kdy se nikdo neodvažuje vyjádřit svůj názor, protože všude se potulují vrčící psi, a kdy musí přihlížet, jak jejich druhové jsou poté, co se doznali k otřesným zločinům, trháni na kusy. Ani nepomyslela na nějaké povstání či neposlušnost. Věděla, že i dnes je to mnohem lepší, než bylo kdysi za dnů Jonese, a hlavně bylo třeba dělat vše pro to, aby se zamezilo návratu lidí. Ať se stane cokoliv, zůstane věrná, bude pilně pracovat, plnit příkazy, jež dostane, a uznávat vedení Napoleona. Ale nebylo to přesně, v co doufala a o co spolu s ostatními usilovala. Pro tohle zvířata nestavěla větrný mlýn, nečelila brokům z Jonesovy pušky. Takové myšlenky ji napadaly, i když se jí nedostávalo slov, jak je vyjádřit.