text: Tak zase uběhly dva roky od doby, co jsem se naposledy ozvala. Asi z toho udělám tradici, tak hezky to dokumentuje můj život, jehož byl tento blog důležitou součástí. Navíc je úsměvné to takhle zpětně sledovat.
  Co nového? Když to vezmu na základě předchozího článku - úspěšně jsem odmaturovala a dostala se na 1. lékařskou fakultu Univerzity Karlovy, kde teď nadšeně studuji druhý ročník všeobecného lékařství. A ano, pořád píšu - a snad jsem zase o něco lepší. Pořád platí, kdo by chtěl odkaz na mé současné povídky, ať mi napíše do komentářů mail a já pošlu odkaz, ale opět varuju, že je to shounen-ai/yaoi. I když si už delší dobu pohrávám s myšlenkou, že bych přepsala Polibek vlkodlaka, protože se mi ten nápad hodně líbil a Christina mi přirostla k srdci. Možná, že až se zase za další dva roky ozvu, už vám sem dám i odkaz na přepracovanou verzi. Ta povídka by si zasloužila pořádné zpracování a vyplnění děr v ději.
  Nějak nevím, co psát, nejlépe se píše o problémech, ale všechno v mém životě je tak hezky spořádané, až mě to děsí. Takže asi... pořád žiju a mám se fajn? Co vy? Jak se máte a co je u vás nového? Minule jste reagovali, až mě to překvapilo, možná se někdo ozve i teď. Mám vás ráda, velmi, to, že se sem pořád vracím, není jen tak z nudy. Snad se taky máte dobře a děláte to, co jste chtěli. No... tak zase někdy. Vaše Kami.
  Vlastně ani nevím, co tady dělám. Začalo to tak, že má spisovatelská spřízněná duše chtěla, abych jí našla nějaké povídkové blogy a já projela svá stará SB a nějak jsem si řekla, že bych vás měla aspoň pozdravit.
  Upřímně, když po sobě čtu staré povídky, pohrávám si s myšlenkou blog smazat, ale protože sem každý týden kdo ví proč zavítá něco kolem stovky lidí, pořád to oddaluju. Za tu věrnost vám děkuji, přestože mé dávné psaní nebylo nic extra.
  A co nového? No, děti, maturuju vám, podávám přihlášky na medicínu, učím se korejsky a tak nějak přežívám. A taky píšu. Přestože jsem chtěla skončit. To je taky jedna z věcí, co jsem vám už dřív chtěla prozradit, ale protože jsem přešla na k-pop a yaoi, což se neshledává zrovna s pochopením v okruhu mých spolužáků, kteří měli na tento blog přístup, zavrhla jsem nápad dát se adresu na blog, kde jsem nyní hrdou spoluadminkou. Netvrdím, že jsem nějaký velký spisovatel, ale myslím, že jsem se hodně za těch pár let zlepšila, jako se zlepší každý, kdo cvičí a cvičí pořád dokola. Kdyby někdo měl zájem o mou současnou tvorbu, ať nechá v komentářích svůj e-mail, já mu pošlu adresu na své současné povídky.
  A co vy? Trochu mě zamrzelo, když jsem zjistila, že většina mých SB blog zrušila nebo ho nechala být, ale odešla. Hold má generace blogerů vymírá. Škoda, byla to krásná léta. A teď bych se asi zase měla ztratit, pořád netuším, co to tu vlastně sepisuju. Mějte se hezky. Vaše Kami
  Předem varuji, že v tomhle článku bude hodně chyb, protože nemám na to si to po sobě číst. Lidi...já končím. Možná si teď říkáte "ta Kami zase blbne, tohle už tu jednou bylo..." ale tohle je najisto. Víte, tehdy jsem končila, protože mi došla inspirace a vrátila jsem se, když se mi i ona vrátila...ale tentokrát je ti jiné a PROSÍM! nepřesvědčujte mě, abych zůstala, protože fakt hrozí, že bych zůstala...a to já nechci.
  Víte, když je člověk bez kompu, má hodně času na přemýšlení a toho já měla během posledního týdne dost...a dostala jsem se právě ke slovíčku "nechci". Už se nechci vracet ze školy a rovnou zapínat komp ještě před tím, než si snad vůbec sundám bundu, nechci víkendy trávit v sedě před monitorem jen s pauzami na jídlo, nechci se strachovat, o kolik se mi zase přes velké prázdniny zhorší oči, protože vím, že se od toho kompu neodtrhnu...nechci už být ten zatracený počítačový závislák.
  Co chci? Tři roky jsem psala...a teď chci začít číst. Chci přijít domů, hodit tašku do kouta, vzít psa, deku a knížku, vypadnout někam pod stromy, rozvalit se tam a číst, dokud to světlo dovolí...pak se vrátit, rychle odbýt úkoly a pak na hodinku sednout ke kompu, abych pokecala s lidma na skypu a tím končit.
  Inspirace mám dost. Mnohokrát jste se mě ptali, kde ji beru a odpověď je - v hlavě. Myslím, že většina lidí, co taky píše, to zná, ten život mezi dvěma světy, realitou a TÍM světem, který nám mohou závidět všichni, co neumí snít. Teď už hold zůstane nevyužitá, možná začnu kreslit, možná prostě budu jen víc snít.
  Já...nechtěla jsem se tu nějak rozepisovat, ale nemůžu to jen tak useknout...víte byly to nádherný tři roky. Napsala jsem tisíce A4, strávila jsem u toho stovky hodin a stálo mě to dva a půl dioptrie na každém oku, ale nikdy bych nelitovala. Ty chvíle, kdy jsem psala až do tří do rána, ty chvíle, když jsem od vás četla komentáře...nikdy bych to nechtěla vzít zpátky.
  Jednou jsem byla u takové propasti, už nevím přesně co to bylo, a byly tam černé destičky těch, co se tam zabili...a na jedné bylo napsáno Budeme se usmívat, jak to bylo krásný. Nikdy jsem to nemohla pochopit...a teď je mi to naprosto jasné...teď se usmívám, i když to končí, protože to fakt bylo krásný. Díky psaní jsem poznala nespočet úžasných lidí, počínaje Narumi, kterou jsem "ulovila" na svou první sérii Pomsta není sladká ještě před tím, než jsem vůbec založila blog a končíce...ne, nekončíce, těch lidí bylo tolik a nikým to nekončí. Vždycky jsem blog.cz brala jako jednu velkou rodinu...ale i z rodiny lidé odcházejí. A jsem fakt vděčná za všechny ty lidi, protože s mnoha z nich jsme fakt dobří přátelé a hodně si píšeme.
  Asi...ne asi, určitě, bych vám teď měla poděkovat. Za všechny ty komentáře, za tu návštěvnost, za to, že jste se mnou hráli slovní fotbal, že jste se účastnili soutěží, že jste se zapojovali do fan-clubu, že jste měli svatou trpělivost s mými zkraty, pozastaveními, šílenými nápady, Tarei za mé věčné vymýšlení ohledně dessů...a děkuji všem, že jste mě drželi při životě, když se celý okolní svět podělal.
  Blog nebudu rušit, přeci jen bych chtěla, aby po mě něco zůstalo...a nechám tu ten úžasný dess od Luliny...a třeba si někdo z vás ještě někdy přečte některou z mých povídek...pokud by si je kdokoliv chtěl dát na blog, nejsem proti, ale i když tu nebudu, tak prosím i s autorem.
  A já vám můžu říct, že nezapomenu. Na nikoho z vás. Vždycky jste mi vyčítali, že jsem vám o sobě nic neřekla...bude mi sedmnáct, miluju hlasitou hudbu a chtěla bych vystudovat medicínu...a jestli se mi to povede (a i kdyby ne), vím, že jednou půjdu po noční osvětlené ulici a řeknu si "Byly to úžasný tři roky."
  Můžu doufat, že třeba i vy si jednou vzpomenete...na tu zasněnou holku s plyšovým medvídkem, co nikdy nepřestala zvedat pohled k nebi a milovala svět...a řeknete si "Nebylo to vlastně tak špatný..."
  Chtěla bych vám toho ještě tolik říct, tolik, co jsem toho za ty tři roky nestihla...ale nemám na to, mozek odmítá koordinovat prsty...tak snad už jen můj oblíbený citát Don't cry because it's over, smile because it hapenned...neplačte, protože to končí, usmívejte se, protože se to stalo :).
  Miluji vás a budete mi strašně chybět, vy všichni...tak naposledy *zhluboka se nadechuje a přivírá oči, protože tohle spojení už nikdy nepoužije* ...vaše Kami
  Ahoj lidičky, tak jsem se dostala na počítač u mamky v práci...ještě jednou tímto děkuji Sango, že vyřídila vzkaz. Takže abych to uvedla na pravou míru, komp se mi sekl a odmítá se mi zapnout. Jediné co mě hřeje u srdce, je, že mám všechny povídky zálohovaný, na zabití ale je, že nejspíš přijdu o rozepsanou seminárku z chemie ://. Nevím, kdy se vrátim...i když jsem (upřímně řečeno) mamce zakázala volat kamarádovi, co nám to spravuje - díky tomu kixu je jediná možnost, že si před závěrečnýma písemkama sednu k učení místo ke kompu :D.
  Mimochodem jedna vtipná věc - ten komp se mi rozbil asi tři minuty po tom, co jsem zveřejnila článek o pozastavení...
  Vzkaz pro lidi na skypu, hlavně Lulina a Eny...umírám bez vás holky, strašně moc mi chybíte, mám po vás ještě větší absťák než po psaní...doufám, že se brzy zase na skypu sejdeme.
  A všichni mí věrní čtenáři...prosím vás o trpělivost, i vás moc postrádám a doufám, že pro vás budu moci zase brzy něco napsat.
  Ahoj tady Sango. Mám všem kdo si skypují s Kami vyřídit že jí ochořel počítač a nějakou dobu (neurčitou) tam nebude.
  Lidi původně jsem něchtěla, ale hold neumím být na několika místech najednou. Jak už jsem předtím mluvila o té "komplikaci"...když to hodně zestručním, bydlí s námi teď tříletý synovec a já bych s ním chtěla mamce trochu pomoct, protože je toho na ní moc.
  Navíc, jak každý, kdo chodí do školy, pocítil, blíží se pololetí a s ním mnoho písemek, každý den něco a není to nic malého...takže i já, která na to v průběhu roku celkem kašle (a skvěle jí to prochází :D) se musím teď pořádně šprtat.
  Navíc jsem jedné nejmenované osobě, na které mi dost záleží, slíbila, že tyto dva body - pomoct mamce a udržet si dobré známky - dodržím a já ji neplánuji znovu zklamat.
  Tímto vším vám chci říct, že ČÁSTEČNĚ POZASTAVUJI. Co to znamená? Když budu mít čas, tak něco přidám, možná napíšu, ale být vámi s tím moc nepočítám...a na jak dlouho...no, řekněme že do uzavření známek, pak by se to mělo zase zvolnit. Takže zatím ahoj a díky za pochopení, Kami
  Za půl hodiny zase někdo klepe na dveře, pán otevře a tam stojí velká smrt s velkou kosou a malá smrtička s malou kosičkou. Ta malá říká:
  Po velice dlouhé době jednorázovka, lehce spojena s poezií, jeden krátký příběh ulhané noci. Snad se bude líbit, vaše Kami
  Hleděl oknem ven. Do noci. Do tmy, která se něžně snášela nad městem, skrývala ho v záhybem svého temného pláště a zastřeným hlasem milenky šeptala sliby, že světlo už nikdy nepřijde. Sochař věděl, že tma lže. Vždycky lhala. Každou noc.
  Vítr zahvízdal, jak se mu konečně podařilo prodrat skulinou v okenním rámu. A tehdy ji spatřil. Dech se mu zadrhl, zorničky se zúžily a ústa se otevřela v němém úžasu. Nevědomky přitiskl dlaně k chladnému sklu a tváří se přiblížil tak blízko, že se na promrzlém okně srážel jeho dech v obláčky páry.
  Dívka jako stín kráčela zimní nocí, hlavu křečovitě skloněnou a třela si paže ve snaze alespoň trochu potlačit lednový mráz, přičemž její kůže tmavla krví, co jí proudila z dlaní. Stékala po loktech, vsakovala se do špinavého a roztrhaného trička, kapala do sněhu. Tak, jako se ze tmy zjevila, i ve tmě zmizela. A sochař jen dál upíral pohled nikam, neschopen pohybu, slova, či nadechnutí.
  Usoudil, že to byl přízrak. Jen lehkomyslný blud, sen, přivolaný tou lhářkou tmou a vínem, co si důvěrně pokývli s únavou a uvrhli sochaře do tohoto víru emocí. Jen s touto uklidňující lží mohl v noci zavřít oči a nechat se přitáhnout do Morfeovy náruče.
  Vzbudila ho bouře. Rány hromy dunící skrze prochladlé stěny domu. Unaveně jen otočil hlavu. Když se zvuk ozval podruhé, uvědomil si, že to není hrom. Venku navíc byla velice jasná noc, drzé měsíční paprsky kráčely ve své mrazivě stříbrné kráse bez pozvání okenním sklem až do sochařovy postele, kde se k němu lísaly jako vrnící kočka.
  Zvuk se ozval potřetí. Konečně v něm poznal zuřivé rány na domovní dveře. Se silným sebezapřením se donutil vstát, přehodit si přes ramena rozehřátou deku a vydat se loudavým krokem ke dveřím.
  Sochaři se na čele objevila vráska a pohled zabodl do mladíkových ohnivých očí. Moc dobře věděl, o čem mluví - třináct soch andělů, zakázka pro chrám, na které dřel dlouhé dny i noci, až jeho vždy jemné prsty zhrubly a vždy bystrý zrak se zakalil únavou.
  A než stihl sochař něco říct, byl v pyžamu, dece a domácí obuvi vtažen do sněhu mrazivé noci. Kněz spěchal k chrámu, až se mezi domy konečně zjevila jeho majestátní věž. Sochař o něco pomaleji kráčel z ním a jen na okamžik se pozastavil na krvavými stopami v bělostném sněhu, než ho mladíkův nervózní hlas opět donutil pokračovat dál.
  Němě sledoval prázdný kamenný podstavec třináctého anděla. Sochař naklonil hlavu ke straně a chvíli přemítal, proč sem vlastně chodil. Jako by ho on mohl vrátit. Jako by ho mohl znovu vytesat ze tmy. Anděl byl nejspíš stržen hrubou a surovou rukou člověka. A teď? Kdo ví, kde je mu konec.
  Sochař zaslechl hlas. Otočil se. Nemluvil to mladík - mladík naopak mlčel a ukřivděným pohledem pozoroval prázdnou plochu. Na chodníku seděla žena. Stará...nebo snad jen zima a hlad vykreslily do její kdysi krásné tváře rysy stařeny. Zpívala. Tichým hlasem, který zanikal v oblacích sněhu, hlasem, který se třásl zimou, jako celé její tělo. Hlasem krásným a děsivým jako tma sama. Sochař udělal krok k ní.
  Sochař se mu vysmekl a udělal dalších několik kroků k ženě. Pořád jí nerozumněl. Ale její hlas ho uhranul, jako tichá kletba a on musel vědět víc, chtěl vědět víc, potřeboval...! Sklonil se až ke stařeně, ucho přitiskl až téměř k jejím ústům. A ona zpívala dál.
  Žena zmlkla. Sochař chvíli nehybně stál, už necítil chlad. V tu chvíli existovalo jen velice málo - tolik, že by se mu vešlo do dlaně. Stáhl z ramen deku a něžně ji přehodil ženě přes ramena. Ženě, která ho nevnímala, moc utápěna v bolesti než aby cítila ten lehký dotek. Pak se otočil. A tma se na něj usmála.
  "Lhářko..." zašeptal sochař do noci a tiše v promáčených pantoflích kráčel zpět do domu. Připíjej mi na zdraví, lhářko, má milovaná temnoto, připíjej číší s jedem, trpčím než nejhorší víno, sladším než nejlepší med, temnějším, než je snad noc sama. Pohlaď mě něžně po tváři pařátem s ostrými drápy a přiviň mě do své náruči, tak děsivé, až se člověku tají dech. A vyprávěj další ze svých příběhů. Vždyť proto jsi zde, že? Našeptáváš lidem sny a lžeš jim, tak neodolatelně a vábivě, až každý podlehne. A zmámeně běží v tvé rozpřažené paže. Ach, tmo...
  Sochaři se po tváři mihl úsměv. Veděl, že i tohle je sen, jen další příběh ulhané noci. A zpívající žena i zakrvácený kamenný podstavec zmizely za ním, ve tmě, jako všechno ostatní.
  Obloha bledne a před věží chrámu se zdvořile ukloní první sluneční paprsky. Jen pojďte dál, vyzve je věž. Už na vás čekám. A slunce nesměle vykročilo zpoza kopců a zamávalo věži na pozdrav, zatímco tma zděšeně ustupovala. Slunce se spokojeným úsměvem pohlédlo na město a zarazilo se u prázdného podstavce třináctého anděla. Tázavě se podívalo na věž. A ta jen pokrčila rameny. A tak se slunce bez dalších otázek vydalo na svou každodenní pouť.
  "Neblbni, Amíci už na to mají počítač, zrovna ho testuji u nás v lékárně. Je to levnější než doktor a jenom je zapotřebi donést vzorek moči."
  Chlap si řekne, že nemá co ztratit, donese do lékárny vzorek moči, hodi ho do počítače, hodí tam desetikačku. Ozve se bzukot, hrkot a cinknutí, vyjede kousek papiru a na něm je napsaný:
  "Máte tenisový loket - Namáčejte si ho v horké vodě - Kloub nenamáhejte - Zlepší se to do dvou týdnů."
  Chlápek je spokojenej, ale hned si říká, jestli by se ten počítač nedal oblbnout. Rozhodne se, že to zkusí. Doma nalije do zavařovačky vodu z vodovodu, přidá kus slin od psa, moč od dcery a od manželky, a ještě do toho dá ejakulát. Všechno smíchá, donese do lékárny, vzorek hodí do počítače, odkud se ozve bzukot, hrkot a cinknutí, vyjede kousek papíru a na něm je napsaný:
  "Voda ve vaší domácnosti je příliš tvrdá, přidávejte do ni sodu. Váš pes má blechy, umyjte ho v protibleším šamponu. Vaše dcera užívá kokain, dejte ji na terapii. Vaše manželka je těhotná. Jsou to dvojčata, obě holky. Nejsou Vaše. Pořiďte si právníka. A jestli nepřestanete onanovat, tak se Vám ten tenisovej loket nikdy nezahojí."
  Diplomy bych nedělala, pokud nevadí, protože to není má silná stránka, takže byste akorát velice nadprůměrně dlouho čekali na velice podprůměrný diplom.
  SB obíhám plus mínus jednou týdně, vždy o víkendu, neočekávám od vás nějakou zázračnou aktivitu, ale aspoň jednou za dva týdny se sem kouknout...vaše Kami
  Tak mě přepadla chuť složit něco smutné a zamilovaného...kdo by chtěl, krátká básnička pod perexem :)
  Divný nadpis, že? Budu stručná...takže prosím, dámy a pánové, velkým potleskem teď přivítejte zpět na scéně mou znovu nalezenou inspiraci, která se mě dnes chytla a zlověstným šepotem mi opakuje, že jen tak brzy neodejde...už zase mě šíleně začíná bavit psát, takže se můžete těšit na povídky, které snad budou lepší než ty v mém "dutém" období :). Kami
  Tuhle písničku teď poslouchám pořád dokola...sice má dlouhou divnou předehru, ale ten text je úžasnej ^^
  Byla jsem během prázdnin u strejdy...dost jsem se pobavila, bohužel si pamatuju jen tyhle dva hlody :D
  Strejda: Tak jsem měl z těch vánočních pohádek takovou depresi, že jsem si musel stáhnout Stmívání dvojku...
  Lidííčci moji, šťastný, šílený, usměvavý nový rok 2012!! Hodně štěstí, zdraví, štěstí, úspěchů...už jsem říkala štěstí? :D
  Doufám, že jste ohňostroj přežili ve zdraví a že vám zítra po tom dnešní mejdanu nebude moc zle...a pořádně si nadcházející rok užijte! Kdoví, zda není poslední... :D
  takže se v roce 2012 budu snažit a překonat rok 2010 - moje třetí předsevzetí (první dvě jsou tajný xP)
  Na závěr ještě jeden obrázek, co jsem kreslila na Vánoce, takže je to sice PF ale s vánoční tématikou...a ještě jednou šťastný nový rok :). Vaše Kami :-*