text: 10.kapitola - Žádný odmlouvání | Welcome!
  10.kapitola - Žádný odmlouvání
  22. května 2008 v 21:56	| já a já a já	| Sestra
  Takže máme tu už 10.kapitolku.
  Kdo v ní bude odmlouvat a komu? A jak je na tom Robin?
  Asi hodinu po té, co Robinova banda zmizela zpět do lesa, přijela domů Sára. Když si všimla unaveného pohledu Francescy, zeptala se:
  "Gisborne zranil Robina." odpověděla ji lehce vyčítavě.
  "A Robin zase zranil Gisborna." nedala se Sára. Jejich případné další dohadování přerušilo zavrzání postele.
  "Co to bylo? Nechceš mi doufám říct, že je Robin tady?" zeptala se zamračená Sára.
  "A kdyby byl tak co?" odpověděla ji ledabyle Francesca.
  Sára se na ni nevěřícně podívala, vyběhla schody a vešla do momentálního Robinova sídla.
  Tam se nevěřícně dívala na svého bratra spícího na posteli. Potom z pokoje vyšla a podívala se naštvaně na Francescu.
  "Děláš si legraci? Nechat ho tady?"
  "A co jsem měla dělat? V tomhle stavu nemůže zůstat v lese. A je to přece tvůj bratr."
  "A hlavně je to psanec. Jestli někdo zjistí, že tu je, tak nás obě pověsí."
  "Odejde hned jak to půjde. Navíc ty tu stejně moc času netrávíš. Ke všemu sama si říkala, že je Gisborne zraněný, takže v nejbližších dnech se tu neukáže a nikdo jiný to zjistit nemůže."
  "Ach jo. Co s tebou mám dělat." povzdechla si Sára. Francesca ji radostně objala. Sára pak odešla do své ložnice a Francesca se vrátila k Robinovi. Tomu mezitím lehce stoupla teplota, ale podle Francescy to nebylo zas natolik, aby ho to ohrozilo na životě. Spíš ji lehce děsilo to, že podle všeho se mu zdála nějaká noční můra. Navíc každou chvíli volal Marianino jméno. Přemýšlela nad tím, jestli se ho má pokusit zbudit. Její váhání nakonec vyřešil sám Robin, protože se s trhnutím probudil a posadil se. Hned na to zkřivil tvář bolestí, protože rychlý sed nebylo zrovna to, co by se jeho zranění líbilo. Francesca se na něj starostlivě podívala.
  "Nesmíš dělat rychlé pohyby." teprve s těmi slovy zaznamenal Robin její přítomnost.
  "Co se stalo?" zeptal se chraplavě.
  "Nevím přesně." pokrčila rameny Francesca. "Přinesli mi tě sem málem polomrtvého. Will se ale zmínil o jakémsi vyřizování účtů s Gisbornem."
  Robin se chytil za hlavu, už si vybavil celý souboj, včetně toho, že svou pomstu zase nevykonal. Teď se chystal pomalu zvednout.
  "Musím do tábora." pronesl rozhodně.
  "To nemusíš. A taky nikam nepůjdeš." odpověděla mu nesmlouvavě. "A navíc si teď zase hezky lehneš." došla až k němu a tlačila ho jemně rukama do lehu.
  Robin na ní hodil prosebný pohled. Už se nadechoval, že něco řekne, Francesca ho ale předběhla: "A nesnaž se odmlouvat. Stejně ti to nebude nic platný."
  "Ale..." zkusil to ještě Robin.
  "Žádný ale. Čím míň budeš odmlouvat a vzpírat se mím léčebným metodám, tím dřív se budeš moci vrátit do tábora a tím dřív budeš zase silný zbojník."
  Robin zkusil ještě jeden prosebný pohled, ale když viděl že to s Francescou ani nehnulo, lehl si zpátky do postele a po chvíli znovu usnul. Tentokrát už daleko klidnějším spánkem, než předtím. Francesca ho naposledy pohledem zkontrolovala a pak odešla do své ložnice.
  Když se Robin ráno probudil, Francescu nikde neviděl. Pomalu vstal, oblékl si svou košili, pobral své zbraně a chystal se odejít. Původně zamýšlel svou oblíbenou cestu oknem, ale po nepovedeném pokusu do toho okna vůbec vylézt, si tuto cestu rychle rozmyslel. Takže mu nezbývalo nic jiného než projít celý dům a odejít dveřmi. Nenápadně vykoukl ze dveří svého dočasného pokoje. Všude bylo ticho. Opatrně tedy vykročil ven a potichu se vydal pryč. Došel asi do půlky schodů, když se za ním ozvalo přísným a lehce naštvaným hlasem:
  Robin se otočil se svatouškovských výrazem ve tváři. Nahoře ve dveřích své ložnice nestál nikdo jiný než Fancesca. Robin se na ní usmál a prosebně spustil:
  "No tak Francesco, vidíš, že mi je líp ne? Takže už klidně můžu jít."
  Francesca už chtěla spustit své námitky, když někdo zaklepal. Oba zpozorněli.
  "Kdo je to?" zakřičela co nejklidnějším hlasem Francesca.
  "To jsem já, Will." ozvalo se tlumeně za dveřmi.
  "Pojď dál." odpověděla mu.
  Když Will vešel naskytl se mu pro něj zvláštní pohled. V půlce schodů stál usmívající se Robin, který na první pohled vypadal jako v plné síle a nahoře ve dveřích své ložnice stála Francesca, jen v noční košili. Willovi se tenhle pohled moc nelíbil, protože ho napadali myšlenky na to, ze kterých dveří Robin asi vyšel.
  "Stalo se něco v táboře?" zeptal se Robin a mezitím sešel i zbytek schodů. Willovi a pro Robina bohužel ani Francesce, nemohlo uniknout, že na tom ještě není asi tak úplně dobře, jak se snažil tvářit.
  "Ne nic. Jen mě zajímalo jak jsi na tom." odpověděl mu Will.
  "No už dobře. Můžeme se hned společně vrátit do tábora." oznámil mu spokojeně Robin.
  "Tak to tedy ne." začala protestovat Francesca. "Robine z Locksley, ihned se vrátíš do postele nebo si mě nepřej." Francesca naštvaně seběhla schody a teď mířila na Robina svým ukazováčkem.
  "No tak Frany, je mi už dobře, vážně. Přísahám. Navíc je nebezpečný abych tu zůstával. Víš moc dobře co hrozí za napomáhání psancům." Robinův hlas se s každým slovem ztišoval.
  "A ty moc dobře víš, že ti není tak dobře jak se snažíš tvrdit." nedala se Francesca. Robin se na ni podíval svým šibalským pohledem, který jasně naznačoval, že jeho už do postele nedostane a Francesca začínala jihnout.
  "No tak dobře. Tak si běž. Ale žádná námaha! Ne, že se hned pustíš do dalšího souboje. A večer se stav, alespoň ti tu ránu převážu." nakázala mu odevzdaným hlasem.
  "Díky." Robin se na ni šťastně usmál a vlepil ji pusu na tvář. Potom už na ni jenom mrknul a byl pryč. Will jen pokrčil rameny a se slovy "Tak se měj." následoval Robina.